8 J. G. AGAEDH, FLORIDEERNES MORPHOLOGI. 



Florideerne äro i allmänhet mindre, ofta mycket små vexter. Man känner relativt få arter, 

 h vilkas största individer utbredda icke skulle rymmas på ett vanligt pappersark; ingen art närmar 

 sia- nå lånat när Fucaceernes och Laininarieernes storvextare former. De största Florideerne torde 



Ö Jr o 



väl förekomma i de stora oceanernes tempererade delar, och der väl oftast vexande på något djupare 

 vatten. Ifrån de varmare delarne af oceanerne torde knapt några större arter vara kända. Flera 

 arter, som vanligast äro småvexte, antaga på vissa ställen stundom en högst ovanlig storlek. Så kan 

 Nitophyllum punctatwn, som vanligen mäter endast några tum i längd och bredd, vid kusterne af 

 Irland uppnå stundom en längd af 5 fot och en bredd af 3. Vid kusterne af Kamtschatka före- 

 komma flera af Postels och Ruprecht till Iridea hänförde arter, deraf afbildningarne knappast 

 kunnat rymmas på imperial-foliosidorne af deras arbete. D:r Hooker uppgifver att vid den ant- 

 arctiska oceanens klippor öfverallt förekomma former, som han hänför till Gigartina radula och Iridea 

 cordata, hvilka i längd och bredd såväl som i färgens intensitet sägas kunna mäta sig med vanliga 

 silkesnäsdukar. Sedda vexande i ett djupare vatten under en solskensdag, med den mjuka mem- 

 branen böljande sig efter vattnets rörelser, och skiftande med rika iridescerande färger, skola de 

 utgöra ett af de vackraste föremål som bjudas naturforskaren. Vid kusterne af Nya Holland, vid 

 Cap, vid Kalifornien förekomma dylika mer och mindre storvexta former (af Iridea, Gigartina, Ral- 

 ly meni a-arter o. s. v.) Vid Nya Zeland förekommer Delesseria HooJceri med blad af flera fots längd. 

 Arter af Dasya, Sarcomenia, Polysiphonia, Chondriopsis, som sammansättas af mindre och finare delar, 

 uppnå stundom genom stark förgrening flera fot i längd ! ). 



Alger, hvilka vexa på klippor der hafvet bryter sig våldsamt, måste antagligen vara skyddade 

 genom särskilta medel för att motstå det yttre våldet. Betraktar man en dag, då hafvet är mindre 

 upprördt, en klippa betäckt af Ohörda tomentosa, Himanthalia lorea eller Älaria esculenta, hvilka 

 ofta i sjelfva hafsbandet synas föredraga de för hafvets våldsamhet mest exponerade localerne, och 

 man ser huru de mjukt och ormlikt böja sig för hvarje rörelse af vågen, så torde man lätt nog 

 komma till den åsigt, att de i sjelfva sin mjukhet och böjlighet hafva ett utmärkt skydd mot det yttre 

 våldet. Bland de stora Florideerne förekomma flera, som genom arten af sin textur skulle tyckas 

 minst hafva förmåga att motstå ett väldigt hafs ojemna slitningar; men dels vexa dessa arter sanno- 

 likt alltid på djupare vatten, der den våldsamma rörelsen antagligen är mycket förminskad, om icke 

 oftast alldeles borta; dels äro Florideerne nästan alltid omgifne af ett lager af gelatina, som gör ytan 

 ofta mycket slipprig och väl i sin mån bidrager att minska verkan af det yttre våldet. De hår eller 

 hårfina grenar, hvari många utlöpa, tjena väl äfven för samma mål. 



Hos flera af de bruna algerne med flata stammar, som hafva att uppbära en bål af betydlig 

 storlek (Laminaria bulbosa, Carpophyllum phyllanthus, C. masclialocarpum , Marginaria-arterne , 

 Phyllospora comosa), förekommer det egna förhållandet, att den flata stjelken är vriden 1 eller 2 — 3 

 slag straxt ofvanom det ställe, 'ler stammen öfvergår i den hos dessa vexter mycket starkt utbildade 



') Måhända kan det sättas i fråga huruvida formernes storvexthet icke är i någon mån beroende af det omgifvande hafvets be- 

 skaffenhet. Dä Harvey uppgifver att Caloglossa Leprieurii förekommer ända till 60 mil ofvanför Hudsonflodens mynning, 

 erindrar han ock derom att exemplar från sådane localer äro spensligare än andra, som vexa* närmare utloppet. Vid Skandi- 

 naviens kuster, som nästan öfverallt omgifvas af skär och klippor, och således öfverallt sådane localer förekomma som vanligen 

 äro bestämmande för en kraftig utveckling af alger, förefinnes dock en mycket stor skillnad emellan de vestra och östra ku- 

 sternes algvegetation. I Nordsjön och Kattegatt är hvarje klippa i de yttre skären nästan öfverklädd med större och mindre 

 alger, under det att man vid kusterne af Östersjön kan vandra långa sträckor utan att påträffa någon större art. I den nedre 

 delen af den svenska Östersjön förekomma de få, der påträffade Florideerne oftast i förkrympta och dvergartade former; och 

 i den öfre försvinna de nästan aldeles. Orsaken till detta förhållande torde knappast kunna vara någou annan än den ringa 

 salthalten i Östersjöns vatten. 



Hvilken function salterne hafva i algernes lif är väl ännu obekant, men att de derpå hafva ett stort inflytande torde 

 knapt kunna betviflas. Uti bäckars och strömmars öfre lopp finnas relativt färre arter än i de nedre; vid utloppet af mine- 

 raliska källor frodas ofta en rik vegetation af vissa algformer. Flera af de gröna algerne synas förekomma både i söt- och 

 salt-vatten, och flera af deras familjer hafva talrika representanter i båda. Deremot tillhöra de bruna och de röda nästan 

 uteslutande hafven. Bland Florideerne känner man endast några få (Bostrychia och Caloglosso-aiter, som härifrån synas göra 

 undantag — och dessa undantag kunna möjligen förklaras deraf att de förekomma på ställen, der vattnet måhända på ett eller 

 annat sätt blifvit uppblandadt. 



Huruvida salthalten i hafven är större på de ställen, der de storvexta Florideerne förekomma, känner jag icke; icke 

 heller om salthalten kan autagas olika vid ytan och på djupare vatten. Att de storvexta formerne hos de bruna algerne (La- 

 minaria, Fucus-arter m. fl.) mest tillhöra kalla eller åtminstone mera tempererade haf synes antyda att äfven temperaturen har 

 inflytande på algernes förekomst och utveckling. 



