KONGL. SV. VET. AKADEMIENS HANDLINGAR. BAND. 15. N:0 6. 7 



och kan sedermera icke utan våld derifrån lusslitas. Pinna efter pinna kan på detta sätt komma i 

 berörino- med och sammanvexa med underliggande delar, och jag har sett exemplar, der hela den 

 nedre delen af vexten var sammanvuxen till en outred bar härfva af då tjocka och i olika riktningar 

 hvarandra korsande grenar. Jag skall nedanför anföra andra exempel på dylika sammanvexningar, 

 hos Champia parvula på mera exponerade localer, hos rotbildningar som förekomma hos Spongoclo- 

 nium m. fl., hvilka jemväl torde ske för sina bestämda ändamål. Hos några Florideer {FJiodophyllis 

 bifiäa. liera CalJopltyU 7s-arter, Ectophora depressa) tyckas än mera tillfälligtvis kanterne af olika 

 lacinier, när de komma i beröring med hvarandra, kunna fastare sammanklibbas eller sammanvexa. 

 Sannolikt är väl ändamålet med dessa egendomliga bildningar ett annat hos de olika vexterne. Afser 

 det hos några möjligen att ge styrka mot yttre våld, så kan man måhända med afseende på andra 

 [Claudea 1 ) m. fl.) ifrågasätta, om icke bildandet af den egna formen här kunde vara närmaste ända- 

 målet. Men hos Claudea är det derjemte (dika generationer af de sammanväxande bladen, som hafva 

 funetionen att frambringa de olika slagen af fortplantningsorganer. Hos Conjugaterne sammanvexa 

 copulationsgrenarne på ett motsvarande sätt, men här resorberas de intill hvarandra närmade cell- 

 väogarne, och de derpå följande fenomenen antyda här tillräckligen ändamålet. Uti Floricleernes inre 

 väfnader förekommer det oftare att celler och cellrader, som närmats intill hvarandra, förenas genom 

 sammanvexningar och anastomoser på ett motsvarande sätt. 



Hos några få Florideer förekommer hela den sterila bålen betäckt af vårtlika taggiga utvexter, 

 som gifva den ett egendomligt raggigt utseende. Så hos vissa arter af slägtet Thamnoclonium (Harv. 

 Phyc. austr. pl. 114 och 293), men hos samma arter äro de vid grenarnes ändar ofta hopade lacinier, 

 i hvilka de båda slagen fortplantningsorganer (hos olika individer) komma till utveckling, fullkomligt 

 släta: och hos andra arter, der den mera spongialika bålen synes bestå af nätlik t förenade fibrer, 

 saknas jemväl dessa utvexter (jfr Tab. IX). Mycket liknande organer förekomma deremot hos 

 Osmundaria (eller Polyphacum) bland Rhodomeleas, likasom hos Scaberia (Castraltia), bland Fuca- 

 ceerne, hvilka båda slägten till följe af den derigenom uppkommande likheten i habitus också länge 

 ansågos stå hvarandra mycket nära. På pl. 3 till Voyaye de la Venus har Decaisne lemnat ut- 

 märkta figurer öfver båda. 



En af Florideernes mest utmärkande egendomligheter är att hafva en färg, som afviker så 

 mycket från den vanliga hos vexterne, att man derpå lätt kan skilja dem snart sagdt ifrån alla andra 2 ); 

 hela vexten har nemligen hos dem en röd färg, som dock hos olika arter med olika nyanceringar än 

 öfvergår till den mörkaste purpur, än närmar sig till det skiraste rosenrödt, än är renare, än öfvergår 

 till andra färgblandningar. I allmänhet torde det kunna sägas att Florideer med intensivt röda färger 

 {Gallithamnion-, Nitophyllum-, Delesseria-arter m. fl.) gerna vexa på ställen som äro mindre utsatta 

 för solljuset. De som vexa i sjelfva vattenbrynet få ofta färger som stöta i gult (Laurencia-arter); 

 arter som vexa i brackvatten synas gerna antaga en blåröd färg (Caloglossa- och JSostrychia-arter). 

 Vid torkning blifva färgerne mattare och mörkare, och i synnerhet är detta fallet hos Rhodomeleae, 

 hvilka genom torkning ofta mörkna högst betydligt. Exemplar som icke äro fullt friska förete van- 

 ligen olika, i gult, grönt o. s. v. stötande färgblandningar. 



') Hos Claudea är det väl tydligt, att den yttre formen icke uteslutande är beroende af cellbildningen ; man spårar tydligen i ut- 

 vecklingen en plan lör det helas yttre form, som uppnås icke blott genom cellernes utskjutande i bestämda riktningar, utan 

 äfven genom deras sammanvexning på bestämda ställen; hvarje af de första generatiouernes småblad vikes derjemte tillbaka 

 med kanterne, och gifva sannolikt dermed en impuls till de medlersta cellradernes förmåga att bilda den derifrån utskjutande 

 nya generationen af småblad (jfr Tab. XXXII fig. 30 — 33). Hos Florideernes mest naturliga slägten kan den yttre vexten i 

 vissa afseenden vara mycket olika, ehuru den inre structuren är väsendtligen densamma. Det gifves sålunda arter af Polysi- 

 phunia (P. dendritica), af Gelidivm (G. serpcns) o. s. v., der hela vexten kryper intill och vidhänger den yta, deröfver den 

 utbreder sig, så fullständigt att den icke utan att brytas i stycken kan skiljas derifrån. Det torde i sådane fall vara mycket 

 svårt att visa olikheterne, som finnas i sättet att vexa hos dessa och. hos andra arter, vara på något sätt betingade af cellernes 

 beskaffenhet eller annan oliket i den inre structuren. Snarare torde väl sådane exempel visa, att det gifves en plan för vex- 

 tens utveckling och hela gestaltning, och för att uppnå denna kunna olika medel tagas i användande. 



2 ) Det gifves några röda alger, hvilka enligt min uppfattning icke äro Florideer. Sådane äro flera Bangia- och Porphyra-zxlei. 

 På flera större Florideer har jag stundom sett microscopiske vexter af samma färg som modervexten, men som väl icke kunna 

 anses tillhöra den. Af hvad natur desse äro, är val ännu obekant. Det torde vara några dylika former som, bland många 

 andra, beskrifvas hos REINSCH i Conlr. ad Algol. Vol. 1. 



