140 J. G. AGARDH, FLORIDEERNES MORPHOLOGI. 



ställning knapt kunna vara riktig. Hos Cha?tangieerne beror nemligen nuclei 'struotur på den före- 

 gående bildningen af ett utvändigt slutet (stratum circumnucleare) lager, som alltjemt tillvexer utåt, 

 under det att dess inre småningom urholkas — ett utvecklingssätt, som snarast erindrar om frukt- 

 utvecklingen hos Gigartinece. Hos Gelidiacece differentiera sig de frukten bildande delarne likasom 

 mera omedelbart, skiljande sig i ett placentariskt bottenlager och ett pericarpium — erindrande så- 

 ledes mera om fruktbildningen hos Sphasrococcoideer m. fl. Det gifves också former som af några 

 algologer föras till Gelidiaceer, under det de af andra anses såsom Sphasrococcoideer. Men så väl 

 den skarpare differentieringen af de gemmidiibildande topplederne hos Gelidiacece och dessas mera 

 klubblika form, som ock gemmidii-trådarnes utgående ifrån hela ytan af dissepimentet ( — ifrån hela 

 fruktens bottenplan), i stället för att hos Sphrerococcoideerne placentan utgör ett särskildt sig diffe- 

 rentierande, öfver fruktbottnen mer och mindre upphöjdt parti — synas utgöra olikheter, som före- 

 kommit mig i alla kända fall tillräckligt afgörande. Af denna principiela skillnad följer att gem- 

 raidii-trådarne radiera ifrån den plattade fruktbottnen alla uppåt hos Gelidiacece 1 utåt och uppåt ifrån 

 den oftast tillrundade placentan hos Sphcerococcoidece. 



Hos de slägten, som blifvit sammanförde för att bilda gruppen Hypneacece, är cystocarpiet till 

 yttre utseende och förekomst i någon mån olika; i fruktens utbildade skick (Tab. XXIX. fig. 11 och 

 13. Tab. XXX. fig. 6) har dess inre något när samma, för gruppen characteristiska structur: mellan 

 den inre placentariska väfnadens glesare stälda, genom anastornoser sammanbundne trådar finnas tal- 

 rika större och mindre mellanrum, inom hvilka flera eller färre knippen af kortare och svagt förgre- 

 nade gemmidii-trådar synas utan bestämd ordning utgå ifrån väggarne, convergerande mot hålig- 

 heternes inre. Inom de förgrenade trådarnes toppled bildas ett omvändt äggrundt gemmidium. 



För närmare beskrifning af cystocarpiet väljer jag en Hypnea-Sixt, som oftare påträffas rik- 

 ligare fruktbärande — H. seticulosa. Likasom hos andra arter är den yngre bålen mjuk och slern- 

 mig; vid ett genomsnitt förekomma cellväggarne tjocka och nästan utvändigt sammanflytande med 

 tillgränsande cellers, medelst en slemmig intercellular-substans, likasom hela bålen synes utvändigt 

 beklädd af ett starkt utbildadt, genomskinligt och slemmigt cuticula-lager (jfr Kiltz. Phyc. tab. 60. 

 IV. fig. 4). De stora innercellernes insida är i äldre delar likasom öfverspunnen af ett nät af proto- 

 plasma-tråclar, i hvilka man ser radade korn, eller, der trådarne sammanflyta, talrika korn hopgytt- 

 rade till något större knutar; i öfrigt förekomma dessa större celler utan färgadt endochrom; i yngre 

 delar äro motsvarande celler mindre och med ett mera rikligt endochrom, som ofta antager den af 

 Kutzing angifna formen. Här som annorstädes uppstår detta utseende derigenom att närgränsande 

 celler sammanbindas genom tiipfelrör, inom hvilka de slemmiga endochromerne mötas och likasom 

 sammanhänga med sina utdragna spetsar. I cortical-lagrets små rundade celler utfyller endochromet 

 som vanligt hela cellens lumen. 



Det är dessa den sterila delens elementer, som mer och mindre ombildas i den, uti en yngre 

 gren anlagda, småningom på sidan deraf utsvällande frukten. På ett lyckadt tunnt genomsnitt (Tab. 

 XXIX. fig. 13) af frukten torde man kunna se några af den sterila grenens celler ännu oförändrade 

 (vid x, motsvarande den sterila sidan af grenen); hela den öfriga delen af genomsnittet motsvarar 

 den till frukt starkt utsvällda andra sidan af grenen. Uti någon eller flera af de större celler, som 

 tillhört den sterila grenens innerceller, ser man endochromet sammandraget och utlöpande i spetsar, 

 motsvarande de tiipfelrör som sammanbinda det med tillgränsande cellers, och det sålunda upp- 

 kommande nätet af olika cellers sammanbundne endochromer förgrenas vidare utåt frukten till 

 den placentariska väfnad, som utfyller hela dess stora utsvällda inre. Inom den axila cellrad, som 

 hos Hypnea bildar uppränningen till grenen, måste antagligen någon dess cell utgöra initialen för 

 fruktbildningen; lyckas man få ett snitt som genomgår denna — den lateralt utsvällda fruktens med- 

 lersta del i förhållande till modergrenen — så ser man att det är i den axila cellen (1. c. fig. 15 vid c) 

 som den egentliga stammen för den nätlika placentariska väfnaden anlägges; genom tiipfelrör sam- 

 manbindes denna med de närmaste pericenti'iska cellerne (1. c. fig. 15 vid p) och fortsattes derifrån 

 vidare utåt frukten. Endochromet inom dessa celler har synbarligen en fastare consistens än i en 

 steril dels motsvarande celler, och olika cellers här sammanflytande endochrom-partier göra de stam- 



