! i ii 



Kärlets form och vattnets vigt beifras af 

 Criticus. Färgare och husmödrar lära ej taga 

 ett vattenkar för en mark gods, so?n Criticus 

 tyckes frukta. Detta är sä enfaldigt, att det 

 faller lättare för hvar och en att finna det, 

 an för mig att väga vattnet. Dessutom gör li- 

 tet mer eller mindre vatten ingenting, så framt 

 icke skarpa betningsämnen fordra mera. 



Uppenbarligen orätt, säger Criticus, att det 

 är besynnerligt, att laffärg är den enda nästan, 

 som fäster på hvit marmor. Criticus bör besin- 

 na att jag menar god, vacker och någorlunda 

 fast färg, som tål sol och luft, och icke det 

 hvarpå Criticus hackar, eller med skÖljning nö- 

 ter bort. Dufay har härom utgifvit en af hand- 

 ling i-tfS i Franska Memoirerna: och Fourcroy 

 anför samnia experiment såsom troligt. Dess- 

 utom ock på annat ställe vacker färg af Cam- 

 pecheträd. Hvilken Orselj här menas, skall jag 

 framdeles uppgifva. De flesta kemister liafva 

 misstagit sig på de olika lafvar, som gifva 

 Orseille. 



Franska orden Oxigéne och Carbonisera m. m. 

 hafva icke kommit på sitt rätta ställe. Deras 

 benämnande tager Criticus orättare från sitt 

 ursprung, än de är o här berättigade att näm- 

 nas. Jag tillstår min förklaring vara mörk; 

 men processen är ock mycket cacherad. Criticus 

 bör veta förut, att de flesta lafvar reagera för 

 fri syra, efter lösning i vatten. Då ull kan de- 

 komponeras af alun efter Bertholets försök g), 

 g) Tom. I. sid. 32. 



m 



