146 



han faaer ud; jeg troer, som sagt, at man med ligesaa megen 

 Ret maatte kunne slutte , at en engang forhaandenværende 

 levende Kraft vedbliver at bestaae i den Form , hvori den en- 

 gang er given, men spredes blot mere og mere over større og 

 større Masser. Efter Dr. Mayers Anskuelse bliver der ikke 

 noget Fornuftstridigt i en saadan Tanke, der netop hidindtil var 

 den almindelige. 



Det er imidlertid ganske vist, at naar en forhaandenværende 

 levende Kraft paa denne Maade vedblev at virke som mechanisk 

 Virksomhed uden at antage Characteer af Varme, saa vilde Virk- 

 somheden opløse sig i et Virvar uden indre Fornuft eller Hen- 

 sigt, da maatte Kraften mere og mere fortabe sig i det Legem- 

 lige, uden senere at kunne fremtræde som virkende Aarsag i 

 Naturen. 



Det var deri, at jeg saae det Urimelige, og det var af 

 denne Urimelighed, at jeg ledtes til den Tanke, som jeg har 

 udviklet i min Afhandling og hvis Rigtighed jeg allerede tildeels 

 beviste ved Forsøg før jeg bekjendtgjorde min Tanke. — Paa 

 denne Urimelighed gjør Dr. Mayer derimod ikke opmærksom; 

 han siger kun, at hvis den levende Kraft viser sig at forsvinde, 

 — Noget, hvorom der, efter det Anførte, jo slet ikke kan være 

 Tale, — da maa Kraften antage en anden Form. 



Der kan imidlertid vel neppe være Tvivl om, at Forfatteren 

 har anet det rette Forhold, da han skrev sin første Afhandling; 

 jeg tro er kun ikke , det allerede dengang har staaet klart 

 for ham. 



Dr. Mayer gjør derefter opmærksom paa, at man ikke kan 

 forklare Varmens Fremkomst under Udførelsen af et mechanisk 

 Arbeide paa en rimeligere Maade, end ved at antage, at det er 

 Virkningen af Bevægelsen, og derved kommer han til den anden 

 af de foran citerede Sætninger. Men denne Mening er dog 

 intet Beviis, og denne Anskuelse er jo slet ikke ny, thi den er 

 ikke alene udtalt, men saagodtsom beviist af Rumford for mere 

 end Halvtredsindstyve Aar siden, da han ved sine storartede 



