176 



nende Alder hentydede ogsaa den anden ovennævnte Indskrift 

 .. onimh : khil ..., rimelig »Konunk Ghildebert«, der herskede 

 fra Aar 511 til 558. 



I Overeensstemmelse med de af Jacob Grimm udtalte An- 

 skuelser, bemærkede Lenormant endvidere, at disse Rimer i 

 det Hele skille sig noget fra de angelsaxiske og markomanniske, 

 men at de mere nærme sig de skandinaviske, uden dog ganske 

 at falde sammen med disse. »I Virkeligheden«, hedder det, 

 »tjener denne uventede Opdagelse af de saliske Frankers eien- 

 dommelige Sprog og Skrift til stærkere at adskille dette Folk 

 fra de andre germaniske Grupper og til mærkeligen at stille 

 dem ved Siden af Skandinaverne, Noget som forresten stemmer 

 med de poetiske Traditioner, der ere fælles for Folkene yderst 

 mod Norden og for den Stamme, der grundlagde vort første 

 Dynastie«.*) 



Forsaavidt der ikke kunde være nogen Tvivl om Rigtig- 

 heden af Lenormants Opdagelse, hvis Resultater imidlertid strax 

 ansaaes for værdige til at udgives i den af den franske Regje- 

 ring ved Le Blant foranstaltede Samling af gammel-christelige 

 Indskrifter i Frankrige , vilde der unegtelig herved være vundet 

 et nyt Udbytte af den største Interesse baade for den franske 

 og nordiske Archæologi. Men uheldigviis maatte en fordomsfri 

 Betragtning af Sagen ved første Øiekast vække en Mistanke, 

 som ved nøiere Undersøgelse ikke kunde Andet, end blive til 

 Vished. * 



Allerede Grimm havde selv gjort opmærksom paa den høist 

 overraskende Blanding af angelsaxiske eller tydske og nordiske 

 Ord- og Bogstavformer, der fandtes i de nævnte Indskrifter. Men 

 ligesom Grimm ikke havde tilstrækkelig udhævet, at Blandingen 

 indbefattede ældre og yngre Runer og navnlig Runeformer, som 

 vanskelig kunde forekomme hos tydske Folk i en saa tidlig Tid, 

 som det sjette ^århundrede , saaledes havde han heller ikke 



'■) Deeouverte d'nn cimetiére Méroringien &c. Paris 1854, p. li). 



