262 



men enten i Tydskland — hvorfra da den tidligste Overgang 

 niaatte have været til Danmark — eller i England, dersom det 

 lod sig antage , at den hele poetiske Folkeskat af nordiske 

 Kæmpeviser, Ballader og Ridderviser havde havt et tidligere 

 Hiem i Norge, end i de to andre Riger. Man kommer saaledes 

 neppe paa nogen af disse Veie videre, end til den Tilstaaelse: 

 at »Spergsmaalet om hvorledes de danske og svenske Folke- 

 sange ere opstaaede maa vi lade ganske ubesvaret.«*) 



Ikke mindre vanskeligt og usikkert er det at ville afgiøre, 

 i hvilken af de to Folkeclasser, Adel eller Almue, man bør 

 søge de oprindelige Sangere eller Digtere af vore Ballader. 

 Man har i den seneste Tid villet slutte fra Visernes Stof og 

 Localitet, fra Herrestandens Familieliv, Levemaade og Sysler 

 paa Ridderborgene, som de fortrinligen eller saa at sige ude- 

 lukkende skildre, at de ikke kunde være digtede af andre, end 

 Adelsmænd. Derimod lader sig sige, at det maatte synes be- 

 synderligt, om det hele Billede af Grumhed, Vildhed og Usæde- 

 lighed i Familierne, der uden mindste Skiul lægges for Dagen 

 i de Optrin og Tildragelser, som Sangene berette, skulde være 

 besiungne af Visedigtere, der hørte til den samme Stand. Naar 

 vi saaledes betragte Forholdene til Qvindekiønnet, hvor Letfær- 

 dighed, Ukydskhed, Forførelse, Jomfruran og Voldtægt idelig 

 forekomme : da er det næsten aldrig Piger eller Qvinder af 

 ringe eller ufrie Stand, men altid adelige Fruer og Jomfruer, 

 hvorom der handles og fortælles**). Den naive episke Tone, som 



*) Versuch einer geschiehtlichen Charakteristik der Volkslieder germa- 

 nischer Nationen, von Talvj. 1840. S. 340. 



*) En Undtagelse herfra er bl. a. Visen LXIII i Nyerups Udg. II. S. 46, om 

 Ebbe Galt, der voldtog Bondens Hustru „i Rosens Lund", og siden 

 begik Vold og Drab i Bondens Gaard, hvorover Bonden klager hos 

 Kongen, og Ridderen maa bode med Livet. Foruden at det er tydeligt 

 nok, at denne Vise ikke kan være digtet i Herrestanden: saa er den 

 ogsaa derved mærkelig, at den lader Bondestanden fremtræde baade i 

 Anseelse og i en Forfatning og Velstand, hvori Bonden ikke giver 

 Ridderen meget efter. 



