105 



denne Apostel overdragne Hverv i de Udtryk og paa den Maade, 

 hvortil han var bleven vant i Pauli Skole. Valget kunde da 

 her falde enten paa Silvanus eller Marcus , hvilken sidste — 

 forsaavidt under dette Navn 1 Pet. 5, 12 ikke skal forstaaes 

 Peters virkelige Søn, men Evangelisten Marcus — vi Ap. G. 

 XIII, 5. Coloss. IV, 10 (sig. 2 Tim. IV, 11) finde i Pauli Sel- 

 skab. Dersom man ikke fandt sig beføiet til at antage en saa- 

 dan — rigtignok for al historisk Understøttelse blottet — Hy- 

 pothese (hvorved Eickhorn a. St. g 285 acquiescerede), maatte 

 man bestemme sig for Antagelsen af, »at Petrus, da han stod 

 i Begreb med at skrive til Christne, blandt hvilke Paulus havde 

 reist og virket som Apostel, og hvilke han selv i sit Fangenskab 

 ikke tabte af Øie , havde anseet det hensigtsmæssigt at tage 

 dennes Breve navnlig til Ephesierne, til Kolossenserne og første 

 Brev til Timotheus i Haanden og rettet sig i Behandlingsmaaden 

 efter dem.« (Saaledes Hug, Einl. II, S. 540, dritte Aufl. 1826). 



Alligevel vare' ikke alle Betænkeligheder derved hævede. 

 Om man end ikke antager, at Petrus har kjendt den hele Sam- 

 ling af paulinske Breve*), hører dog netop Affattelsen af de 

 ovennævnte Pauli Skrifter til saa sildig en Tid (60-63 e. Chr.), 

 at man fandt det vanskeligt at combinere Muligheden af, at de 

 kunde være blevne læste af Petrus i Babylon , med den kirke- 

 lige Tradition om hans med Pauli samtidige Martyrdød i Rom. 



Fremdeles, »hvad er egentlig Brevets Hensigt?« spurgte 

 de Wette (Lehrb. § 172, 4te Aufl. 1842). »»Dersom det skulde 

 være, at Apostlen vilde give paulinske Christne den Forsikkring, 

 at det for dem prædikede Evangelium var det sande — saa- 

 ledes som flere ældre og yngre Theologer (Guericke, Steiger, 

 Neander, Credner) have antaget — kunde man endda være til- 

 freds, men i det Høieste skulde det være V, 12 (»Jeg formaner 

 og vidner, at denne er Guds sande Naade , i hvilken I staae«), 



■) Et saadant Bekjendtskab bekræftes i 2dct Petr. 3, 15. 10, men netop 

 denne Angivelse er een af Grundene imod dette Brevs Ægthed. 



8* 



