124 



finde i de to nyeste Commentarer til dette, den ene af J. E. 

 Hutlier (Xllte Afdeling af Meyers Kritisch exeget. Kommentar uber 

 das N. T., Gottingen 1852), den anden af Bruckner (i hans Be- 

 arbeidelse af de Wettes Exeget. Hdb. III. B. 1 Tta, Leipzig 1853).*) 

 To Momenter synes dog endnu stedse at trykke den fulde 

 Overbeviisning om Petribrevets Ægthed: 1) Manglen af selv- 

 stændigt og eiendommeligt Lærebegreb ; 2) Ligheden mellem 

 dette Brev og de paulinske Breve, der syntes at forudsætte, at 

 Forfatteren til hiint har læst og benyttet disse. I begge disse 

 Henseender svarede ikke Brevet til de almindelige Forestillinger 

 om et Skrift fra en Apostel som Petrus. Hvad imidlertid det 

 første Punkt angaaer, da grunder sig Forventningen om, at 

 Petrus skulde have udmærket sig ved en Eiendommelighed, som 

 maatte have udpræget sig mere fremtrædende og afgjørende i 

 et Skrift fra hans Haand, paa en Forestilling, som ingen Be- 

 grundelse har i det, som vi kjende til denne Apostel fra det 

 N. T.s Oplysninger derom. Peters Eiendommelighed som Per- 

 sonlighed og Charakteer var aldeles praktisk , bestod i Styrken 



*) Kan vil jeg- med Hensyn til to i den ovenfor givne Fremstilling af 

 Schwegler berørte Punkter, nemlig 1) den formeentlige Polemik mod en 

 hierarchisk Aand, hvoraf Schwegler vil have fundet Spor i V, 3 , og 

 2) Læren om Christi Prædiken for „Aanderne i Fængsel etc. III, 

 19 — 22", hvori Schwegler finder en af det paulinske Princip om Frel- 

 sens Universalitet udledt Conseqvents, bemærke (med Beuss, Gesch. 

 § 149) ad 1): y.krjoog er i den efterapostolske Tid Alt snarere end Læg- 

 folk, sig. desuden 2 Cor. 1, 24, hvor der staaer bogstaveligt noget Lig- 

 nende ; og (med Schleiermacher, Einl. S. 406) ad 2) : Stedet III, 19. 22 er 

 aabenbart Noget, som ikke var gaaet over i de Christnes almindelige 

 offenlige Lære, ligesom det endnu stedse for os viser sig som noget 

 Fremmed i de nytestamentlige Forestillinger. Men Enhver, der for- 

 søgte paa at underskyde et Brev, hvilket han vilde forskaffe Anseelse 

 som apostolisk , vilde allerede instinctmæssig vogte sig for at forlade 

 det almindelig Bekjendte og komme ind paa Noget, der ved det Nye 

 og Usædvanlige kunde give Anledning til Spørgsmaal og en dybere 

 Undersøgelse, som kunde blive hans Forehavende til Skade. Dette 

 Sted er derfor ikke nogen uvigtig Hindring for Antagelsen af, at en 

 Sildigere, som havde sat sig ind i Apostlens Stilling, skulde have 

 underskudt Brevet. 



