127 



ter. Hans Værk frembyder i flere Henseender den Interesse og 

 Nytte , som velskrevne Monographier altid forskaffe , om man 

 endog ikke finder den Opgave tilfredsstillende løst, som Forfat- 

 teren egentlig har foresat sig. Men med al Anerkjendelse af 

 dette Arbeides i flere Henseender roesværdige Egenskaber lader 

 det sig ikke nægte, at netop med Hensyn til de to Punkter, 

 hvorved det skulde bringe Undersøgelsen om Petri Brev videre, 

 har Forfatteren indviklet sig i nye Vanskeligheder, som kun 

 opholde istedetfor at fremme en afgjørende Løsning. 



Weiss stemmer overeens med Schwegler i Forkastelsen af 

 den i nyere Tid almindelige Mening om Brevets Affattelse under 

 den neroniske Forfølgelse. Men naar Schwegler har troet at 

 opdage Kjendetegn, som vidne om, at Brevet forudsætter saa 

 sildig en Forfølgelsestid som den trajanske, finder Weiss, at 

 »for Brevets Læsere ere Lidelser og Forfølgelser endnu noget 

 Nyt og Uvant, saa at Apostlen udtrykkeligen maa erindre dem 

 om, at de ikke skulle forundre sig derover, da de høre med til 

 en sand Christendiscipels Væsen og deles af alle Christne (IV, 

 12. 13. V, 9)«. Paa den anden Side »er ogsaa for Hedningene 

 de Christnes Løsrivelse fra det hidtil førte lastefulde Levnet 

 endnu noget Nyt, som forundrer dem (4, 4) og ægger deres 

 Uvillie. Apostlen gjentager endog det naive Haab, at Hednin- 

 gene, naar de først lærte nøiere at kjende de Christnes Vandel, 

 vilde aflade fra deres Fjendskab (II, 12. III. 2, 16), som dog 

 meest beroede paa Uvidenhed (II, 15). Af Apostlens Formanin- 

 ger til de Ældste og til vswtsqol (V, 1. 5) troer Weiss at kunne 

 slutte til en Meningsforfatning af samme Art, som den jerusa- 

 lemske før Diaconatets Indførelse (s. Ap. G. V, 6. 10). Saaledes 

 blive vi — ifølge Weiss — ved den Anskuelse, som vi vinde 

 af 1ste Brev om de christelige Menigheders Tilstand i Lille- 

 Asien, henviste til den første Tid af deres Bestaaen. Petrus — 

 hedder det endvidere — har vel ikke selv grundlagt de Menig- 

 heder, til hvilke han skriver (I, 12, og Betegnelsen »Medældste« 

 {<Sv}mQ£<y(lvTSQog) V, 1 viser navnlig ikke hen til nogen grund- 



