136 



af, at Brevet var affattet ved en Pauliner, da fører en anden 

 Iagttagelse til at søge Forfatteren udenfor Kredsen af 'paulinske 

 Disciple, nemlig den, at Forfatteren til Petri Brev — hvad jo 

 ogsaa Baur og Schwegler indrømme — dog ikke saaledes har 

 tilegnet sig Pauli Læreudvikling, at der jo endog i de paabe- 

 raabte parallele Steder lader sig eftervise, hvorledes Pauli eien- 

 dommelige Læreudvikling er bleven omdannet og modificeret 

 paa en Maade, som tyder paa, at Forfatteren ikke har villet 

 gjennemføre den i dens hele Conceqvents *). — Den alminde- 

 lige kirkelige Tradition har fra Begyndelsen af 2det Aarhundrede 

 henført dette Brev og med E enstemmighed kun dette Brev til 

 Apostlen Petrus. Denne Apostel, der ligesom alle Jesu første- 

 Tilhængere i Begyndelsen stod i den Formening, at Troen paa 

 Jesus som Messias nødvendigen maatte være forbunden med 

 Iagttagelsen af det G. T.s Lov, var dog den første, som ved 

 Forsynets Førelse bragtes til andre og friere Anskuelser, hvilke 

 i Paulus havde deres egentlige Repræsentant, understøttede ikke 

 mindre af dennes kraftige Dialektik og Veltalenhed end af det 

 Held og den Velsignelse , hvormed han udførte sin ogsaa af de 

 andre Apostle anerkjendte Hedningemission (Gal. II, 9). Ifølge 

 Ap. G. XV, 7-11, sig. 23 ff. har Petrus aabenbart erklæret sig 

 for Pauli evangeliske Prædiken blandt Hedningene og disses 

 Fritagelse for Moseloven; — ifølge Gal. II, 13. 14 har han endog 

 vovet sig til selv at aflægge den jødechristelige Observants af 



*) Saaledes bemærker Baur (a. St. S. 235) i Anledning' af 1 Petr. IV, 1.2: 

 „Die Sache verbalt sich offenbar so: dem Verfasser des Briefs schwebt 

 die paulinische Anschauung des Todes Christi vor, aber er will nicht 

 in die specifischen Begriff e desselben eingehen, daher schwacht er sie 

 ab und setzt in die Stelle der dogmatischen Idee der Lebensgemein- 

 scliaft mit Christus seinen sittlichen Begriff der Nachfolge Christi. 

 Wahrend Paulus 2 Cor. 5, 14 aus seinem sig vtisq nåvxMV ånhSavtv 

 in rascher Folge schliesst: uqa ol nåvrsg dné&at'oi', macht der Verfas- 

 ser des Briefes von seinen xyiorog ncc&cov cccqxI recht emphatisch die 

 moralische Nutzanwendung: y.al vpslg ii]V a.izi)V svvovav onkioao&e. 

 Sig. iøvrigt Briickner a. St. S. 9 ff. Huther S. 20 f. Weiss S. 69 ff. 116 ff. 

 159 ff. etc. 



