137 



Loven, i Erkjendelse af Moselovens relative og forsvindende 

 Betydning, men rigtignok viist sig svag og inconseqvent (Gal. II, 

 11.12) ved denne Leilighed. Følgen deraf var en uforbeholden 

 offenlig Udtalelse af Paulus om Nødvendigheden af med Tillid 

 og Conseqvents at gjennemføre det Princip, som indeholdtes i 

 det jerusalemske Apostelconvents Decret, og som — skjøndt 

 uden fuldkommen klar Bevidsthed — var blevet anerkjendt af 

 alle Apostle. Af Grunde, som vi ovenfor have omtalt maa man 

 antage, at Petrus ikke, som Baur og den Tubingske Skole 

 paastaaer, er forbleven i den judaistiske Particularismes af ham 

 selv allerede gjennembrudte Skranker, men at han, om han 

 endog i den Kreds, som nærmest var henviist til hans aposto- 

 liske Mission, nemlig Jøderne, har vedblevet at opfylde Mose- 

 lovens rituelle Forskrifter (i Lighed med selve Paulus 1 Cor. IX. 

 21 f.), dog har erkjendt alle Christnes lige Værdighed og for- 

 saavidt ikke fjernet sig fra Pauli Lære. Til Virksomhed for 

 Evangeliet ved skriftlig Udvikling synes Petrus ikke at have 

 havt nogen hyppig Opfordring. Da en saadan indtraadte, for- 

 modentlig i det sidste Decennium af Apostlens Levetid, i An- 

 ledning af en Reise, som Pauli tidligere Ledsager, der nu be- 

 fandt sig i Petri Selskab, Silvanus, stod i Begreb med at til- 

 træde til de Christne i Lilleasien, var det dog mindre Hensynet 

 til specielle og eiendommelige Forhold, end det Ønske, at med- 

 dele sine Troesbrødre under de Kaar, som de deelte med alle 

 deres Brødre (V, 9), nogle trøstende og opmuntrende Formanin- 

 ger, som gav ham Pennen i Haanden. At Petrus kan ved 

 denne Leilighed have benyttet Pauli Breve og taget dem til 

 Mynster, er, saaledes som ovenfor er blevet oplyst, hverken 

 uforeneligt med hans apostoliske Værdighed eller med de histo- 

 riske Forhold.*) Men langt vigtigere end alle de secundaire 



*) Dog vilde jeg ikke motivere Muligheden deraf ganske paa den Maade, 

 som Lutterbech (Die neutest.Lehrb.il, S. 181), der benytter de i Adolf 

 Schmidts Geschichte der Denk- und Glaubensfreiheit im ersten christl. 



10* 



