208 



skulde fortælles om Proconsulen Servilius Cæpio, kommen til at 

 fortælles om den , mod hvem den udvistes , Gn. Manlius (cum 

 Cæpionem orasset — , impetrare non potuit, et cum Rhodanum 

 trajecessit et apud milites gloriatus esset etc. Alt dette Sidste 

 angaaer Cæpio). Kun eet Sted skal endnu omtales, hvor den 

 Excerpering af det (efter Excerpistens Mening) Mærkelige, hvor- 

 ved Skriftet er opstaaet, endnu paa en meget interessant Maade 

 viser sig haandgribelig. Efter Bemærkningen om, at den ene 

 Gonsul i Aaret 105, Cn. Manlius, var forviist (e civitate cito 

 ejectus est), læses følgende uforstaaelige Ord: Rutilius consul 

 collega Manilii hoc anno Cn. Pompejus natus est solus super 

 reponitaeque adque Cicero cum metus adventantium Cimbrorum 

 totam quateret civitatem, jusjurandum a junioribus exegit etc. 

 (Pertz har søgt at hjelpe sig igjennem Noget ved den besyn- 

 derligste Antagelse og ladet Resten staae hen.) Det er aldeles 

 evident, at den oprindelige Sammenhæng var: Rutilius consul, 

 collega Manilii, solus superfint; itaque cum metus adventantium 

 Cimbrorum totam quateret civitatem, jusjurandum etc. Men 

 derpaa faldt det Excerpisten ind at medtage Bemærkningen om 

 Cn. Pompejus' og Ciceros Fødsel, hvilken han forresten har flyt- 

 tet fra det Sted i hans Kildeværk, hvor den stod som kort Notits 

 ved Slutningen af det foregaaende Aar, 106 ( — thi dette Aar 

 angive alle Kilder uden mindste Afvigelse som hine to Mænds 

 Fødselsaar — ), til Begyndelsen af dette Aar, 105. Denne i 

 Randen tilføiede Notits: Hoc anno Cn. Pompejus natus est et 

 Cicero, er derpaa ved Originalens Afskrivning, adskilt i to 

 Stykker, blandet ind imellem den anden Sætning. 



3. For den, der paa denne Maade, til Brug for den ind- 

 skrumpede og fattige litterære Dannelse og Kundskab, der i det 

 tredie og fjerde Aarhundrede efter Christus var tilbage og havde 

 sit Sæde i Skolerne, gav et Udtog af den republikanske Historie, 

 for hvilken den politiske Interesse og Forstaaelse nu var ophørt, 

 saa at kun Anecdoten og Curiositeten , ogsaa som antiquarisk 

 Notits til Brug ved Fortolkning, havde Værd, efter den Hoved- 



