222 



dets apostoliske og kanoniske Anseelse, hvoraf end ikke den 

 katholske Kirkes Theologer*) til sin Tid bleve uberørte, har 

 endnu i vore Dage Eivald (Jdhrb.f. bibl. Wissensch. 1852, S. 113) 

 paastaaet, at »jo mindre forudindtagen man er mod nogen Sand- 

 hed, desto mere vil man ved dybere Undersøgelse stedse paa 

 ny overbevise sig om, at 2det Petri Brev ikke kan være skrevet 

 af Apostlen«, og Reuss erklærer, at dette Brevs Optagelse i det 

 N. T. er »det eneste Exempel paa et afgjort Misgreb ved Kir- 

 kens endelige Valg« {Gesch. S. 255); medens derimod W. O. 

 Dietlein i et eget Skrift (Der zweite Brief Petri, Berlin 1851) 

 har antaget sig Forsvaret af andet Petri Brevs Ægthed med saa 

 meget større Iver, som »dette Brev er blevet meest, fleersidigst 

 og varigst bestridt af alle det N. T.s Skrifter«, og Thiersch {Die 

 apost. Kirche S. 211 ff.) ligesom Guericke (Gesammtg. S. 468 ff.) 

 — hvilken Sidstnævnte tidligere i sine Beitr. z. N. T. 1828 dog 

 havde yttret sig i anden Retning**) — have hver paa sin Maade 

 søgt at fjerne de Indvendinger, der ere blevne gjorte gjældende 

 mod dets apostoliske Oprindelse. 



Brevet er tilsyneladende skrevet til alle Christne (I, 1, totg 

 itioTiiiov fjfitv la%ovtfi, nidtiv ip åixaiotfvvrj $sov r^idov xal Cw- 

 trjooc, Irjtiov XqiGtov) ; men dog skulle Læserne være de samme, 

 til hvilke første Petri Brev er skrevet (III, 1 : tavtriv fjårj, aya- 

 TtfjTol, åevzégav vfitv ygacpoo smGjoXrjv). Foruden den alminde- 

 lige Hensigt at formane Læserne til et christeligt Levnet og 



Feilmoser, Fini in die Bucher des N. T., Innsbr. 1810, S. 527 (2te Auil. 

 Tub. 1830) yttrer: »Wenn sich nun gleich der Verdacht, der Brief sei 



nach den Zeiten des Petrus zu einem apologetischen Zwecke — 



untergeschoben worden, scheinbarer als bei irgend einer Schrift desN.T. 

 machen låsst — — — so ist doch die Sache des Briefes auch vor dem 

 wissenschaftlichen Richterstuhle keineswegs fur verloren zu achten 

 u. s. w.« 



»Ein in den Beitr. (S. 175) nur ganz beilåulig beriihrter Punkt, den man 

 aber von aber von allen Seiten mehr als irgend einen andern ans Licht 

 zu stejlen sich beeifert hat, und den ich hiemit wiederholt retractire« — 

 bemærker han i en Anm. a. St. S. 483. 



