225 



den overordentlige aandelige Opvækkelse, som udgik fra Paulus 

 blandt Lille-Asiens og Grækenlands hedenske Befolkning, en 

 tilstrækkelig Forklaring af, hvorledes der allerede i sidste Halv- 

 deel af første Aarhundrede kunde i mange Aander fremkaldes 

 en Gjæring, der havde de besynderligste og extravaganteste 

 Virkninger til Følge. Saaledes gives der ikke blot en Mulighed, 

 men meget mere den høieste historiske psychologiske Sandsyn- 

 lighed for, at allerede i den apostoliske Tidsalder kunde til 

 Christendommens Udbredelse have knyttet sig en speciel hedensk, 

 det vil sige gnostisk-antinomistisk Udartelse af samme*); paa 

 lignende Maade som strax efter Luthers første Optræden i de 

 første gjæringsfulde Reformationsaar Anabaptisternes Sværmeri 

 antændtes, og i Thomas Miinzer og Mænd af hans Art frem- 

 stillede sig den sande Reformations frygtelige .Vrængbillede. 

 Hvad Gnostikerne selv angaaer, da have deres Hovedmænd i 

 2det Aarhundrede slet ikke gjort Fordring paa at gjælde for 

 Opfindere og de første Begrundere af Gnosis, men beraabe sig 

 tvertimod paa en fra Paulus udsprungen Tradition og Succes- 

 sion. Ogsaa heri ligger et Vink, som fortjener at paaagtes, at 

 de havde Kundskab om Forgjængere i deres Anskuelser fra det 

 første Aarhundrede. Paastanden om, at et saavidt om sig gri- 

 bende Sectvæsen, saaledes som det forudsættes i andet Petri 

 Brev, Judæ Brev, Pastoralbrevene o. a. Skrifter, ifolge sikkre 

 historiske Vidnesbyrd**) først tog sin Begyndelse med 2det Aarh., 



*) »Eine heidnische Entartung war es, denn der Hauptfehler des Heiden- 

 thums, Unzucht (2 Petr. 2, 10. 12. li. sig. lud. 4. 7. 8) und gnostischer 

 Stolz (2 Pet. 2, 10. 18. 19. lud. 8. 1G) waren der Fallstrick, in den diese 

 ersten Abtriinningen geriethen. Die gefåhrlichste , wahrhaft antichrist- 

 liche Entartung war es, weil sie die christliche Lehre, und insbesondere 

 die Schriftea des Paulus zur Beschonigung der Schåndlichkeiten verdreh- 

 ten (2 Pet. 3, 16) und das gottliche Licht, dass sie empfangen hatten, zu 

 einer vermeintlichen Gnosis verfalschten, welclie ihren Besitzer iiber das 

 Sittengesetz erheben und ihm Straflosigkeit fur alle Laster sichern sollte. < 

 Thiersch, Die Kirche im apost. Zeitalt., S. 410. 



**) Hovedstedet, hvorpaa man beraaber sig i denne Henseende, er det af 

 Euseb. III, 32, sig. IV, 22 opbevarede Fragment af Hegesippus, hvor 



