226 



gjendrives allerede ved serve de paulinske Breve , der endog af 

 Baur og hans Disciple erkjendes for ægte Skrifter af Paulus; 

 Hine Personer i den korinthiske Menighed, som i Sætningen: 

 »Alt er tilladt for den Christne« (1 Kor. VI, 12 ff.) søgte en 

 Besmykkelse for deres Lysters Tilfredsstillelse, som i overmodig 

 Tillid til deres høiere Oplysning vovede sig endog til Deelta- 

 gelse i hedenske Offermaaltider (1 Kor. VIII-X), som vanhelli- 

 gede Kjærlighedsmaaltiderne og Nadverens Høitideligholdelse ved 

 usømmelig Graadighed og Fylderi (Kor. XI), hvad forraade de 

 andet end antinomistiske Tendentser i Forbindelse med en 

 hovmodig yvæaic, der nærmest stottede sig til den Apostels 

 Lære , som erklærede Loven at være ophævet for de Christne, 

 som lærte, at Afgud og Afgudsdyrkelse ere Intet, og at der 

 ikke er noget Ureent uden for den, som anseer det for ureent 

 (Rom. XIV, 14) — ? Et ikke mindre talende Vidnesbyrd for 

 Udbredelsen af gnostiske Vildfarelser og tilsvarende Usædelighed 

 i den apostoliske Tidsalder lader sig hente fra et Skrift, hvis 

 apostoliske Ægthed den Tiibingske Skole ivrigen forsvarer, 

 nemlig Johannis Apokalypse. Selv efter Baurs og hans Discip- 

 les Anskuelse maae de syv Sendebreve, som indlede den egent- 

 lige Aabenbaring, ansees for at være af historisk Gehalt og 

 tillade Slutninger til de lille-asiatiske Menigheders daværende 

 Tilstand, nemlig henved Tiden kort før Jerusalems Forstyrrelse 

 (omtr. 69 efter Chr.). Nu see vi heraf, at der i Ephesus, Per- 

 gamus og Thyatira vare opstaaede fordærvelige Lærere, som 

 ved deres Lærdom og Exempel gave de Troende Anledning til 

 Ttogvda og Deeltagelse i Afgudsmaaltider. Som Bileam (Apok. 



»Kirken« siges at have været som en reen og uplettet Jomfru, indtil 

 ved Trajans Tid, da Apostlene efterhaanden vare bortkalde, falske Lærere 

 og Kjættere, som hidtil havde holdt sig i Duukelhed og Mørke, traadte 

 frækt og aabenlyst frem. Hegesipps Vidnesbyrd synes imidlertid at ind- 

 skrænke sig til den christne Kirkes Tilstand i Palæstina. At kalde An- 

 tagelsen af denne Indskrænkning for »den reneste Vilkaarlighed« — saa- 

 ledes som endnu Eilgenfeld gjør (Theol. Jahrb. 1855, p. 509, Anm.), er 

 et Magtsprog, men ikke noget Beviis. 



