230 



egne Secter og Selskaber, hvortil de imidlertid ifølge Jud. 19*) 

 allerede tidlig følte en Tendents, som endnu mere fremskynde- 

 des ved den Strænghed, hvormed deres Lære og Bestræbelser 

 mødtes af Apostlene og disses troere Tilhængere (s. I Tim. I, 

 20. V, 22. 1 Joh. II, 19). 



Endelig findes der ogsaa en Forskjel mellem Vranglærerne 

 i det N. T. og Gnostikerne i 2det Aarhundrede , der svarer til 

 den apostoliske og efterapostoliske Tids hele Charakteer og 

 Stræben. Ligeoverfor de af den Helligaand opfyldte og begei- 

 strede Apostle staae Mennesker, der ligesom i dæmonisk Inspi- 

 ration optræde som Apostle og Propheter for en titanisk Ugude- 

 lighed og Ryggesløshed; nogle af dem (Simon Magus o. A.) 

 skulle jo endog være fremtraadte med Paastand om at gjælde 

 for Messias. I det andet Aarhundrede derimod fremtræde, efter 

 Apostlenes Bortgang, Kirkefædre, som ved Anvendelse af den 

 Lærdom og Dannelse, der stod dem til Tjeneste, søgte at for- 

 svare og begrunde de Ideer, hvilke de havde modtaget fra 

 Apostlene, og som vare af disse udtalte i deres Umiddelbarhed. 

 Til samme Tid optræde i den modsatte Leir gnostiske Sectstif- 

 tere, der som Lærere og Skribenter uddanne til Systemer de 

 Anskuelser, hvis Principer havde havt deres Repræsentanter 

 allerede i den apostoliske Tidsalder, men uudviklede og i over- 

 veiende praktisk Retning. »Ligesom Paulus ikke var en Lærd 

 og Systematiker i den Forstand som f. Ex. Alexandrineren Cle- 

 mens, og denne atter ikke var en Apostel som Paulus; saaledes 

 staae ogsaa de gnostiske Systemgrundere i 2det Aarhundrede i 

 et lignende Forhold til Hæresiarcherne i den apostoliske Tid.« 



*) Ovtov iioip ol anodio()it,ovTsg tavzovg. Naar Mayerhoff, Einl.in diepetr. 

 Schr., S. 177 Anm., vil have dette forstaaet »von der Trennung des In- 

 nern: sie entzweien sien selbst, indeni sie die Harmonie des Geistes 

 zerstoren, dem Leibe aut' Kosten der Geistes frohnen« — da er dette en 

 ganske vilkaarlig Udlægning. Da Ordet teevzovg mangler hos flere kri- 

 tiske Vidner — hvorfor Lachm. og Tischendorf heller ikke have optaget 

 det i deres Text — bør den Fortolkning antages, som Luther har fulgt 

 ved sin Oversættelse: »die da Rotten machen % og som de Wette bedre 

 gjengiver ved: »Trennungen verursachen«. 



