235 



De have i denne Henseende beraabt sig paa, at ligesom Petrus 

 i sit første Brev havde taget Paulus til Fører og efter dennes 

 Anviisning udkastet sin Skrivelse til Veiledning for ham personlig 

 ubekjendte Menigheder, saaledes havde han i sit andet Brev 

 holdt sig til Judæ Brev, der allerede tidligere havde bestridt 

 hine Vranglærerere , mod hvilke nu ogsaa han stillede sin 

 Anseelse, idet han med det Samme vilde bekræfte og fuldstæn- 

 diggjøre Judæ Brev. Men neppe vil man dog finde det enten 

 hensigtsmæssigt eller passende, at Apostlen Petrns skulde have 

 benyttet Judæ Brev paa den Maade, som [det er skeet i 2det 

 Petri Brev, uden med et Ord at have henviist til hiint Skrift. 

 Hvad derimod angaaer Overensstemmelsen mellem 1ste Petri 

 Brev og de paulinske Breve, da er den, som ovenfor blev efter- 

 viist, af en anden Art og afgiver derfor ikke nogen tilsvarende 

 Parallel. Hertil kommer, at ved Siden af den tildeels ordrette 

 Gjengivelse af Judæ Brev findes der saadanne Afvigelser fra 

 samme i 2det Petri Brev, der i samme Grad blive forklarlige, 

 naar dette hidrører fra en fremmed og efterapostolisk Forfatter, 

 som de blive gaadefulde og anstødelige, naar Brevet skal ansees 

 for et ægte Skrift af Apostlen Petrus. Medens Tankegangen i 

 Judæ Brev er fast og bestemt, er den i andet Petri Brev svævende 

 og usikker; medens Udtrykket hos Judas er klart og simpelt, 

 findes i andet Petri Brev rhetorisk og kunstlet Omskrivning ved 

 Tilsætninger; sig. Jud. 3. 4. 6. 7. 8. med 2 Pet. II, 1. 3. 4. 

 G. 10. etc. Hos Judas skildres ligefrem »nogle Mennesker«, 

 som have »indsneget sig blandt de Christne og misbruge Guds 

 Naade tilUteerlighed« (V. 4) og som derfor ville blive Gjenstand 

 tor Guds retfærdige Straf, i Lighed med hvad der tidligere var 

 blevet Ugudeliges Lod; hos Petrus II, 1 f. er der istedetfor 

 av&Qconoi iivsc, ol naosigsåvaav , Tale om xpevåoåiådoxaloiy 

 olwwg 7taQ£igd1;ov(fi aloéo'sig dnwlsiag. Uagtet denne Angivelse 

 af deres Optræden som fremtidig , gaaer dog Skildringen strax 

 efter over i Præsensform, der vexler med Futurum. Om end- 

 ogsaa denne Vexling lod sig forklare som naturlig i en levende 



