237 



større i Styrke og Magt, ikke fremføre bespottelig Dom imod 

 dem (?) for Herren« {ToX^Talj avdaåtic, åo^ac ov toéfiovøt, 

 ftlafapriiiovvtSQ. bnov ayyskoi Itiyy'i v.ai åvpd^si fisl^ovsg optsg 

 ov (fégovGi itat ccvtcov nagd xvgiæ fiXåtiqvuiov xoictv). Til 

 disse Steder findes Nøglen i Jud. V. 6 og V. 9. Af det første 

 Sted sees, at der sigtes til den paa Fortællingen i 1 Mos. VI, 2 

 grundede, i Henochs Bog videre udførte Mythe om Engle , der 

 forlode deres himmelske Bolig og Værdighed og gik ind til 

 Menneskenes Døttre; paa det andet Sted fortælles om en Strid 

 mellem Erkeengelen Michael og Djævelen, hvor den Første dog 

 indskrænkede sin Dom over denne til de Ord: »Herren straffe 

 Dig!« — en Fortælling, der ifølge Origines {rteql åo%wv III, 2) 

 fandtes i et dengang meget læst Skrift: dvapa(fK t. Mwvøéæg. 

 Den ubestemte, men tillige uklarere Fremstilling i 2det Petri 

 Brev synes foranlediget ved Forfatterens Sky for at citere apokry- 

 phiske Skrifter; men dette Hensyn forraader en Forfatter, der 

 allerede reflecterede over det Betænkelige i at lade en Apostel 

 benytte apokryphiske Skrifter*), medens vi saavel af Judæ Brev 

 som af Pauli Taler og Breve (s. Ap. G. 17, 28, 1. Cor. 2, 9. 

 Tit. 1, 12.) see Exempler paa, hvorledes man tidligere uden 

 Betænkelighed benyttede leilighedsviis enkelte Udsagn af apokry- 

 phiske og endog af hedenske Skrifter**). Mærkelig er ogsaa 



T) Saaledes vidner Hieronymus med Hensyn til Judæ Brev (de vir. ill.): Judas 

 frater Jacobi parvam quidem epistolam reliquit. Et quia de Enocho, qui 

 apocryphus est, in ea assumit testimonium, a plerisque rejicitur: vetustate 

 tamen auctoritatem jam et usu meruit et inter sanctas scripturas com- 

 putatur. Endnu tidligere vide vi fra Origines, at der var dem, som for- 

 kastede 2 Tim., fordi der i dette Brev (3, 8) omtales Jannes og Jam- 

 bres, hvilke Navne ikke findes i det G. T., men i et apokryphisk Skrift 

 (Comm. in Matth. Tract. XXXV). 



w ) Hvad forresten det af Judas citerede Udsagn V. 14. 15 [ngotrf^Tivdé — 

 'EviaX A*'ywv: 'idov xrL) angaaer, da er der bleven yttret Tvivl om, 

 hvorvidt det skulde føres tilbage til et Skrift under Henochs Navn, end- 

 sige til det i nyere Tid for Lyset dragne apokryphiske Skrift, som i de 

 seneste Aar har været en Gjenstand for en Mængde lærde Undersøgelser. 

 Medens Ouericke, der nægter dette Forhold (Gesammtgesch. S. 455, Anm. 1), 

 dog indrømmer, at Paaberaabelsen af et enkelt Sted i en apokryphisk 



