242 



dog synes han III, 2 (sig. S. 238) uvilkaarlig at røbe sig som 

 en fra Apostlen forskjellig Person. 



Denne Bestræbelse udelukker ogsaa den Formodning, hvor- 

 ved man har villet bortfjerne den allerede af de Gamle*) be- 

 mærkede og af mange nyere Theologer**) nærmere efterviste 

 Forskjellighed i Stiil og Udtryksmaade , som finder Sted mellem 

 første og andet Petri Brev, at nemlig Petrus skulde have givet 

 en af sine Disciple Ideerne til Brevet og overladt denne deres 

 skriftlige Udførelse. Thi hvorledes skulde Apostlen i Brevet have 

 gjort sig saa megen Umage for at anerkjendes som Petrus og 

 dog alligevel have overladt en Anden at udføre sit Ærende paa 

 en saa selvstændig Maade? Dersom derimod 2det Petri Brev 

 skal betragtes som ægte Udtryk for Apostlens Stiil og Skrive- 

 maade, maa jo deri ligge en Indsigelse mod det første Petri 

 Brevs Affattelse ved Petrus. Endelig, hvis man vil antage, at 

 Petrus har til det første Brevs skriftlige Udførelse brugt en Med- 

 hjælper, der nærmest var dannet i den paulinske Omgangskreds 

 og Skole, til det andet Brevs Optegnelse en anden, der tildeels 

 gjentog Judæ Skrivelse***), i hvilke dogmatiske Vanskeligheder 

 indvikler man sig da med Hensyn til Spørgsmaalet om de apo- 

 stoliske Skrifters Inspiration, for at bevare Paastanden om de 

 petrinske Breves Authentie ved en Hypothese, som dog aldeles 

 ingen historisk Hjemmel har! 



Alle disse Betænkeligheder understøttes endelig ved den 

 dybe Taushed, som hersker om dette Brevs Tilværelse indtil 

 det tredie Aarhundrede. Hvorledes et ægte Brev af Apostlen 



') Hieron. De vir. 111. i: »Scripsit Petrus duas epistolas, quæ catholicæ 

 nominantur, quarum secunda a plerisque ejus negatur propter stili cum 

 priore dissonantiam. 



•) Sig. Mayerhoff, a. St. St. 161 ff. C'redner, Einl. S. 665 ff. De Wette, Einl. 

 § 47 G etc. 



') Hier. ep. QXX ad Hedib. c. 11: Denique et duæ epistolæ, quæ feruntur 

 Petri, stilo inter se et charactere discrepant structuraque verborum. Ex 

 quo intelligimus, pro necessitate rerum diversis eum usum interpretibus. 

 Sig. Eichhorn, Einl. III, S. 034 ff. o. A. 



