243 



Petrus kunde saa lang Tid være fuldkommen ubekjendt i Kirken, 

 det har man kun været istand til at forklare ved Formodninger, 

 som true den christelige Oldtids Vidnesbyrd for det N. T.s 

 Bøger med større Fare, end Indrømmelsen af, at et uægte Skrift 

 under Petri Navn, hvis Anerkj endelse altid har fundet Modstand 

 fra mange Sider, dog kunde i Tidernes Løb vinde en saadan 

 Anseelse, at det blev af Fleerheden betragtet som et ægte apo- 

 stolisk Værk.*) 



Det forstaaer sig, at den katholske Kirkes Theologer aldrig 

 ville kunne indrømme Uægtheden af 2det Petri Brev, uden 

 derved at omstyrte et af deres Kirkes Grunddogmer. Thi da 

 Forfatteren til Brevet udtrykkeligen erklærer sig for Apostlen 

 Petrus, saa har, i Tilfælde af dets Uægthed, den ufeilbare Kirke, 

 som paa Tridentinerconciliet erklærede Brevet for et authentisk 

 Skrift af Apostlen Petrus, gjort sig skyldig i en grov Feiltagelse. 

 Den protestantiske Kirkes Theologer ville derimod, dersom de 



*) Vi have i det Foregaaencle omtalt den af Thiersch yttrede Formodning 

 om Aarsagen til det lange Ubekjendtkab om andet Petri Brev og om 

 den Modsigelse, dets Optagelse i Kanon fandt. Man sammenligne der- 

 med Dietleins (S. 58) Forklaring af, hvorledes Brevet kunde mangle i den 

 gamle syriske Bibeloversættelse: »Moglich sey allerdings, dass die Syri- 

 sche Kirche oder dass der Ubersetzer ihn nicht kannte und in irgend 

 einer Hinsicht iiber ihn zweifelhaft war; moglich sey aber ebensogut, 

 dass irgend ein uns unbekannter Umstand die Vervollståndigung der 

 Sammlung durch ihn hinderte; moglich auch, dass die Peschito ihn ur- 

 sprunglich enthielt uud erst nachher, wieder durch einen uns unbe- 

 kannten Umstand, vielleicht (aber nur vielleicht) durch die sich erheben- 

 den kritischen Zweifel, seine Entfernung bewirkt wurde«. Man kan ved 

 denne Leilighed ikke undre sig over Ewalds Indignation , naar han i 

 Anledning af disse Ord udbryder: »So lautet wortlich diese entsetzlich 

 rohe Vorstellung des Verf., welche nur noch entsetzlicher wird, wenn 

 man bedenkt, dass es sich hier bei der Peschito zugleich um eine Reihe 

 noch anderer verwandter Theile unsres N. T. handelt; in ein ganzes 

 Meer von bodenlosen Moglichkeiten , Zweifeln und Verdåchtigungen will 

 der Verf. lieber seinen Leser stiirzen, als dass er gestiinde, das Fehlen de9 

 Briefes in der Peschito sey eine mit den ubrigen alten Zeichen seines 

 Ursprunges wohl iibereinstimmende Erscheinung«. (Jahrb. der bibl. Wiss. 

 1852, S. 112 f.). 



