248 



til, hvad der tiltaler Mængden og af denne ansees for opbyg- 

 geligt. *) 



Til at indrømme andet Petri Brev dets Plads i Udgaverne 

 af Bibelen kan der paaberaabes de samme Grunde — og med 

 Hensyn saavel til dets Indhold som til de udvortes Vidnesbyrd 

 endnu vægtigere — som ere blevne gjorte gjældende for Bibe- 

 holdelsen af det G. T.s Apocrypher; men ligesom der til Menig- 

 hedens Oplysning pleier at vedføies disse den Bemærkning, at 

 »skjøndt de kunne være gode og nyttige at læse, ere de dog 

 ikke at agte lige med de kanoniske Bøger«, saaledes burde der 

 heller ikke savnes en lignende Underretning om de saakaldte 

 Antilegomena i det N. T. Luther har i denne Henseende fore- 

 gaaet med et Exempel, der — uden Hensyn til, at de af ham 

 meddeelte Domme og Bemærkninger kunne trænge til Ind- 

 skrænkning og Berigtigelse — saameget mindre burde oversees, 

 som Undladelsen deraf kun tjener til at vedligeholde Forestillin- 

 ger om de bibelske Skrifter, hvilke end ikke i den katholske 

 Kirke for Tridentinerconciliet fandt almindelig Billigelse.**) 



Dersom man vil paastaae, at Undersøgelsen om andet Petri 

 Brev endnu ikke er ført til en saadan Afslutning, at en sikker 

 og afgjørende Dom kan fældes om dets Authentie, og at derfor 

 ogsaa Dommen om dets kanoniske Gyldighed maa udsættes, da 

 kan denne Suspension indrømmes, men ikke med den Bitanke, 

 at en fortsat Undersøgelse bør opgives som unyttig og frugtes- 



') Til en Tid, hvor de egentlige bibelske Læreskrifter forsvandt af Kirken, 

 hvor Legender indtoge Historiens Plads, og hvor Bibeltexten forblandedes 

 med den patristiske Glosse, er det da heller ikke underligt, at man i 

 Bibelhaandskrifter (ogsaa i tydske og romanske) hyppigt finder det apo- 

 kryphiske Drev fra Paulus til Laodicenserne optaget iblandt de øvrige 

 paulinske Breve; i en Dresdener Codex af Vulgata findes Hermæ 

 Pastor etc. 



*) For ikke at tale om den ældre Kirke fra 3die til 5te Aarhundrede, ville 

 vi henvise til en mærkelig Glosse i »Decret. Gratiani« (P. I. dist. 19, c. 6), 

 som med Hensyn til de i Kanon optagne Bøger giver følgende Bestem- 

 melse: Potest esse quod omnes recipiantur, non tamen quod omnes 

 eadem veneratione habeantur. 



