271 



vfi9"q t sqiayev is xal imsv 3 dlq&cog iåicox&r], dXq&cog iGzavQOø&r] 

 xal unétiavt). Dersom de Ignatianske Breves Ægthed turde 

 ansees for sikker — hvad rigtignok ikke er Tilfældet, endog 

 efterat nye Documenter til denne Sags Afgjørelse ere blevne 

 bragte frem for Lyset (see de , i Anledning af de paa Syrisk 

 fundne og ved Cureton (1845) udgivne Breve, vexlede Skrifter af 

 Bunsen (1847), Baur (1848), Deneinger (1848), Uhlhorn (1851) 

 etc.) — da vilde vi have historisk Vished om, at denne Doke- 

 tisme var udbredt i Lilleasien mod Begyndelsen af det 2det 

 Aarhundrede. Ignatius døda 107, under Trajan, og om Apost- 

 len Johannes er det almindeligen antaget, at han skal være død 

 i Ephesus i en høi Alder under Trajans Regjering (Iren. II, 22. 

 Euseb. III, 23 etc.). At Johannes da kunde have havt denne 

 Form af Doketismen for Øie, — til hvis Gjendrivelse man har 

 troet at finde Spor i det Eftertryk, hvormed den sandselige 

 Iagttagelse af Frelserens Aabenbaring fremhæves 1 Joh. I, 1 — 

 vilde da være meget begribeligt; men nu hidrøre Ignatii Breve 

 maaskee først fra en senere Tid, hvor Marcion, Saturnin og 

 andre Gnostikere foredroge hiin Lære, og saaledes kan Doke- 

 tismens Bekjæmpelse mulig være et Vidnesbyrd ligesaavel mod 

 Ægtheden af Ignatii som af Johannis Breve. Dog kj endes og- 

 saa Doketismen under en anden og tidligere Form, hvorved just 

 ikke Jesu Legemlighed nægtedes, men hvorved der skjelnedes 

 mellem Xoitfwg og tyøoijg saaledes, at Jesus Christus egentlig 

 bestod af to Personer, en menneskelig Jesus og en i ham vir- 

 kende høiere Aand, Christus, hvilken sidste ikke var bleven 

 korsfæstet og havde lidt Døden , men som, først ved Daaben 

 forbunden med Jesus, igjen havde forladt ham, da han blev 

 overgiven til Lidelse og Død. Mod denne Anskuelse er det 

 maaskee snarere, at der polemiseres i Johannisbrevene, end 

 mod den førstnævnte Art Doketisme, der saa afgjort bekjæmpes 

 i de Ignatianske Breve, men hvortil der efter nogle nyere Theo- 

 logers Paastand (som Kostlin, Joh. Lehrb. S. 230 f., Huther a. St. 

 S. 10) slet ikke skal være taget noget Hensyn i de johanneiske 



