273 



efter en i deres Natur grundet Nødvendighed antage eller for- 

 kaste Sandheden, eller naar Baur , der anseer Brevet opstaaet 

 under Montanismens Indflydelse, lader Forfatteren i hans Ad- 

 skillelse af ccfxagtici txqoq d-dvarov Og d^iagzia ov ngog d-dvct- 

 zov (1 Joh. V, 16. 17) stadfæste den montanistiske Betragtning 

 af visse bestemte Handlinger som utilgivelige efter deres ud- 

 vortes Beskaffenhed, uden Hensyn til Forskjellen i Skyld efter 

 det sædelige Sindelag (s. Baurs Afhandling i Theol.Jahrb. 1848, 

 S. 326 ff.) , da er rigtignok dermed retfærdiggjort Vægringen for 

 at antage et Skrift, hvori foredrages saa uevangeliske Lær- 

 domme, som ægte apostolisk*); men det bliver kun endmere 

 uforklarligt, hvorledes disse Vildfarelser kunne forenes saavel 

 med Brevets Indhold overhovedet som med saamange Yttringer 

 i samme , hvilke staae i fuldkommen Modsigelse med hine An- 

 skuelser. Den johanneiske Adskillelse i zd zézva tov $eov og 

 %å zéxva tov éidpoXov er ikke at udlede fra den gnostiske 

 Dualisme — mod hvilken den johanneiske Theologie med sin 

 Lære om Verdens Oprindelse fra Gud ved Logos ikke lader sig 

 forene — men finder sin naturlige Forklaring i den Prædestina- 

 tionslære, der er uadskillelig fra det religiøse Standpunkt, hvil- 

 ket Johannes indtager ligesaavel som Paulus, men uden at for- 

 dybe sig i dens dialektiske Udvikling, saaledes som den sidst- 

 nævnte Apostel.**) Hvad derimod Adskillelsen af dfiaqzia ngog 



»Wie sollte denn auch ein Brief fur apostolisch gehalten werden, welcher 

 sogar den dogmatischen Irrthum des Montanismus mit demselben theilt?« 

 Baur a. St. S. 326. 



»Die beiden Axiome von der Nothwendigkeit der Freiheit, zur Begriin- 

 dung einer Moral,; und von der Nothwendigkeit des gottlichen Einflusses, 

 fiir das religiose Bewusstseyn und die Mystik des Glaubens , fanden bei 

 Johannes ihre Anerkennung so gut wie bei den andern Apostel, blieben 

 aber eben so unversohnt neben einander stehen. J\ur war hier die dia- 

 lektische Kraft bei weitem nicht stark genug, um entweder dem Eineni 

 den Sieg einseitig uber das Andere zu verschafien , durch conseqvente 

 Deduction , wie bei Augustin oder Pelagius , oder beide gelegentlich bis 

 auf die Spitze zu treiben, bis zum schroffen Gegensatz, wie bei Paulus 

 Rom. 9 f. geschieht. Johannes scheint die Antinomie kaum zu fuhlen«. 

 Eeuss, Die Joh. Theol. Strasb., Beitr. Is H. S. 54. 



