277 



Johannis Evangelium og 1ste Joh. Brev som Apostlens ægte 

 Værker, skjøndt det i høieste Grad er usandsynligt, at to Mænd 

 skulde i den Grad have udtrykt deres Tanker ved en saa paa- 

 faldende ordret Overeensstemmelse, som her er Tilfældet, med 

 mindre den ene havde forsætlig lagt an paa at efterligne den 

 Andens Eiendommelighed i en skuffende Hensigt. At antage 

 en saadan hos Presbyteren Johannes, dertil er ingen fornuftig 

 Grund , saa at der kun bliver Valget mellem at henføre disse 

 Breve ligesaavel som Evangeliet og 1ste Joh's Brev til Apost- 

 len Johannes eller at betragte dem som underskudte fra en 

 efterapostoiisk Tid af en ubekjendt Forfatter. Til at understøtte 

 den sidstnævnte Anskuelse har man beraabt sig paa, at de kun 

 findes omtalte og benyttede hos faa af de ældste Kirkefædre; 

 men denne Taushed kan finde sin Forklaring i Brevenes Korthed 

 og — saavidt de ikke angaae ubekjendte personlige Forhold — 

 lidet eiendommelige Indhold. Fremdeles har man henviist til 

 Forfatterens Betegnelse af sig selv som o TtQsqfivTSQoq ; — medens 

 dog den udtrykkelige Betegnelse som Johannes eller som Apostel 

 maatte langt snarere have vakt Mistanke om en Underskydelse. 

 Ligeledes har man fremhævet nogle Udtryk og Talemaader, som 

 ikke findes i 1ste Joh. Brev, med hvis hele stilistiske Charakteer 

 2det Joh. dog er fuldkommen overeensstemmende ; og forsaavidt 

 det for disse Breve eiendommelige Præg træder noget mere til- 

 bage i 3die Joh. Brev, lader dette sig forklare af Indholdets 

 Forskjellighed. Endelig har det vakt Betænkelighed, hvorledes 

 Apostlen Johannes kunde give den i 2 Joh. 10. 11 indeholdte 

 Forskrift; ligesom den Gjenstridighed, der i 3 Joh. 9. omtales 

 at være bleven viist af Diotrephes, er bleven anseet uforenelig 

 med Apostlen Johannis Anseelse i den ældste Kirke. Men hvad 

 2 Joh. 10. 11 angaaer, da burde det vel ansees for at være 

 indlysende af sig selv, at Talen paa det omhandlede Sted ikke 

 kan være om at nægte Opfyldelsen af de Pligter, hvilke vi skylde 

 Mennesker, blot fordi de ere Mennesker, uanseet deres Sindelag 

 og Tænkemaade, men om at vogte sig for, mod Personer, hvis 



