322 



en simpel Udmaaling eller ved en lige simpel geometrisk Be- 

 regning finder man Perspectivets Grundsætninger: at en Gjen- 

 stand, for i en 2, 3 eller n Gange saa stor Afstand fra Øiets 

 Midtpunkt at sees ligestor med en anden, maa være 2, 3 eller 

 n Gange saa stor i Gjennemsnit, altsaa at naar to Gjenstandes 

 Afstand fra Øiets Midtpunkt er eens, forholde deres virkelige 

 Størrelse sig som deres synlige, eller, naar omvendt to Gjen- 

 standes virkelige Størrelse er eens , forholder deres synlige 

 Størrelse sig omvendt som deres Afstand fra Øiets Midtpunkt. 

 Den i Mathematiken nogenlunde Øvede læser Grundformlen for 

 Perspectivet strax ud af Figuren ; thi naar Synsvinklen kaldes 

 c, den virkelige Størrelse g, Afstanden fra Øiets Midtpunkt b, 



saa bliver tangc = y, og da vi, naar c er en lille Bue, som 



Tilfældet — ifølge hvad ovenfor er bleven udviklet — altid er 

 ved det bestemte Syn, kunne sætte Buen lig Tangenten, faae vi 



c = y, hvor da c bliver den Buelængde, der svarer til Radius 1. 

 Er -|-=c, saa er ogsaa ^-, -^j- o.s.v. = c; bliver b til b-\-d } 

 saa maa c blive til ^ , — kort sagt , der er neppe nogen 



Sætning i den almindelige Perspectivlære, der jo skulde kunne 

 udledes af en saa simpel schematisk Figur: et skizzeret Øie, 

 Synsaxen forlænget ud i Rummet, og endnu en anden lige 

 Linie, trukken fra et vilkaarlig valgt Sted af Nethinden gjennem 

 Øiets Midtpunkt ligeledes ud i Rummet. Naar det overhovedet 

 vistnok med Rette kan udtales, at Hovedmidlet, hvorved det er 

 lykket, at gjøre en saa streng mathematisk Videnskab som Gp- 

 tiken forholdsviis saa let fattelig selv for Ikke-Mathematikere, 

 har været det heldige Brug, man har vidst at gjøre af schema- 

 tiske Lineærtegninger, hvorved man ofte som ved eet Øiekast 

 kan gjøre anskuelig for Enhver, hvorledes Forholdene ere, ikke 

 sjeldent endog, hvorledes de ikke kunde være anderledes, saa 

 fortjener unogtelig den her paaberaarte bekjendte schematiske 



