J. Eekstad. [No. 2 



kcdc trin, og det vil maske ikke mangle paa dem, der udvikle, at 

 tcrrasserne naturligvis ikke kan samstemme. Ikke destomindre lin- 

 der en samstemmen sted og det i høi grad, idet i de forskjellige 

 landsdele de øverste marine terrassers nivåer rette sig efter landets 

 forskjellige afskårne stykker, eller om man skulde udtrykke det i 

 korthed, efter landpladens mosaik." 



Efterat de amerikanske geologer Russell i) og Gilbeet-) havde 

 paavist, at de udstrakte terrasselinjer efter de nu næsten udtørrede 

 sjøer, Lake Lalionton og Lake Bonneville (af hvilken sidste 

 den store Saltsjø er en rest), i det vestlige af de Forenede stater, 

 ikke var horizontale, men havde en skråa stilling fremkaldt ved en 

 ulige hævning af jordskorpen, kom ogsaa G. De Geer"^) ved sine 

 undersøgelser af den marine grænse i Skandinavien til det resultat, 

 at landet havde hævet sig mest efter istiden der, hvor isdækket 

 havde sin største mægtighed. Ved denne uhge hævning var de 

 gamle strandlinjer komne i skråa stilling. Kort efter fremkom Ande. 

 M. Hansens'^) omfattende arbeide Strandlinjestudier, hvori en 

 lignende opfatning hævdes. Han havde med sekstant foretaget en 

 række maalinger af høiden af terrasser og strandhnjer i det nord- 

 lige og vestlige Norge. Overalt fandt han, at de laa lavere nede 

 ved kysten, høiere inde i landet. Endvidere fandt han, som Bea- 

 vAis i Alten, at skraaheden hos den lavere række strandlinjer og 

 terrasser overalt var mindre end den øvre rækkes. Det sterkeste 

 fald hos dem var ifølge Hansens maalinger^) i Romsdalen (1.32 m. 

 pr. km. for den øvre række), i Malangen (I.20 m. pr. km.) og i 

 Nordfjord (l.li m. pr. km.). 



Sommeren 1898 bestemte Helland^) høiden af en ræ.kke strand- 

 linjer i Tromsø amt ved nivellement med Weedes speil. Overalt 

 i amtet fandtes retningen for det sterkeste fald paa det nærmeste 

 lodret paa landets kysthnje mod det aabne hav. Faldet var størst 



1) I. C. EussELL, Lake Lalionton (U. S. Geol. Surv., Monograpli No. IJ, 

 1885). 



2) G. K. Gilbert, Lake Bonneville (U, S. Geol. Siirv., Monograph No. 1, 

 1890). 



'') G. De Geer, Om Skandinaviens Nivåforandringar i Qnartårtiden (Geol. 

 Vi>ve}^. Forhandl., B. 10 og 12, Stockholm 1890). 



■*) Andr. M. Hansen, Strandlinjestudier (Arch. f. Math. og Naturv., B. 14 

 15, Kristiania 1890 og 1892). 



S) Strandlinjestudier (Arch. f. Math. og Naturv., B. 15, s. 8, Kr.ania 1892). 



'0 Helland, Strandlinjernes fald (Norges geol. Unders. A arb. f. 1896—99, 

 Kr.ania 1900). 



I 



