Mmnestal över Professoren Fredrik Johan Wiik 15 



« * 



ljus och mörker, \änne och köld, gott och ont samt andra motsatser i den mellan de 



olika signerade oändligheter liggande ändliga världen ävensom dess strävan a ena sidan 



tili den absoluta intigheten ( — oo), ä andra sidan tili Guds allmakt (+ oo). 



I det triadiska kosmos' olika sfärer tänker lian sig ställd, säsom den föga lyck- 

 lige Fredrik Johan Wiik i Materiens värld, säsom den frän materien frigjorde F. J. W. 

 i Själens värld och som den rena Y i Andens värld, där han med andarna X och Z in- 

 gär en lycklig triad. I trialfetiska betraktelser över det ideala samhället och förhällan- 

 dena mellan folkcn samtt i sagor om ädla andar, som frän höga och rena rymderfallit ned 

 tili vär usla jord, givei' han uttryck för sin pessimistiska syn pä den timliga tillvaron 

 med dess sorger och eländet i materiens väld, därt. o. m. naturen endast ofullständigt 

 fogat sig i idealkosmos kristallografiskt regelbnndna normer och triadkategorier. Men i 

 vackra mälningar av drömda och anade världar giver han ocksä uttryck för sin tro pä 

 absolut lyckliga sfärer, där de ädla och goda andarna äter samlas. 



Denna kosmologi är- ett verk av en idealistisk-romantisk fantasi, icke ett resultat 

 av forskning och logisk konstruktion. Frän naturvetenskaplig och filosofisk ständpunkt 

 täi den därför ingen ingäende kritik. Wiik undanbeder sig även en sadan av samtiden, 

 som med den riktning forskande och tänkande nuförtiden hava, icke kan eller viii förstä 

 hans ideer. Därför har han ej häller tryckt huvuddelarna av sitt livsverk, utan önskat 

 att de skola som manuskript förvaras i universitetets bibliotek, ly „är det nägon, som 

 stär sä ensam i världen, att han har ingen, at vilken han kan anförtro sinä innersta 

 heligaste tankar, sä är det mitt räd, att han skall förvara dem sä, att dä i framtiden 

 möjhgen uppstär en säningsman, som är hans själsfrände, denne mä kunna flnna dem", 

 skriver Wiik med ett citat frän Israel Hwasser. — Wiik fruktar, att man skall anse 

 honom vara en" fantast i stil med Dante eller Swedenborg, ellei- galen, säsom Lombroso 

 förklarat Schopenhauer, Baudelaire, Eousseau, Pascal, Haller, Ampere, Cardano, Newton 

 m. fl. vara, men han skulle tillika kanna sig mycket ärad av att räknas tili dessa berömda 

 mäns sällskap. Eller ock vädjar han tili granskarnes goda hjärta, i det han jämför 

 sig med gossen som bläste säpbubblor och kritiken med den vise mamien, som söndrade 

 dem, i Anna Maria Lenngrens dikt om Gossen och leksakerna. Slutligen säger han: 

 „Skulle en alltför kritisk granskare icke beteckna författarens kosmologiska metod säsom 

 vetenskaplig, utan säsom ett slags romantisk eller dramatisk skildring av världen, sä 

 skulle detta vara det högsta beröm, som kunde uttalas om hans arbete. „Ty skalden, 

 siaren, stär högre än bäde naturforskaren och fllosofen". 



Sä ville han bliva bedömd. Men han anade, att kritiken gick i en annan rikt- 

 ning. Visserligen ansäg han det enda offentliga uttalande, som kömmit arbetet tili del, 

 skrivet utan förstäelse och orättvist, men han förstod mycket väl, vad som läg bakom 

 vänners och kollegers förehällsamma yttranden om „Utkastet" och „Prologen". „ 4 Med un- 

 dantag av nägra vänners välvilliga uttalanden", skriver han, „väckte mitt arbete ingen 

 eller föga uppmärksamhet. " „Först hade han i sin ovishet hallit det för möjligt, att det 

 kunde finna en läsare, sä intresserad, att han skulle upptaga det som sitt eget och fort- 

 sätta det." Sedermera ville han hälst icke diskutera sinä teorier med andra forskare, 

 nastan av fruktan att se dem vederlagda och sönderbrutna. Det fordrades själsstyrka och 



XL. 



