12 Wilhelm Ramsay 



givna tredelning av Finlands berggrund och hans uppställning av vara graniter i de 

 tre grupperna (enligt Gumbel): lagergranit (gneisgranit etc), stockgranit (profyrgraniter, 

 rapakivi, etc) och gänggranit (pegmatiter) ersättä av andra, men hans „Oversigt av Fin- 

 lands geologiska förhällanden" hade sitt stora värde säsom den första verkliga samman- 

 ställningen i detta ärnne och utgjorde länge utgängspunkten för andras nndersökningar. 

 Här förtjänar Vidare omnämnas, att Wiik säsom den förste päpekade, att Salpaus- 

 selkä är bildat vid randen av den stora inlandsisen. 



Tili Wiiks .strävanden att lösa stora geologiska problem hör hans teori om jord- 

 kristallen. 1 Enligt denna är jordens inre fast. Det bestär — säsom ocksä andra geo- 

 loger och geofysiker anse pä grund av jordens höga specifika vikt — av metalliskt järn, 

 och detta har kristalliserat i reguljär, enhetlig orientering liksom i de himlakroppar, 

 av hvilka meteorjärnen äro fragment. Omkring den metalliska kaman, i parallelorien- 

 tering med densamma, har ett skikt av magnetit kristalliserat. Därför är jorden en 

 magnet. Utät bildar magnetiten en kristellpolygon. Omkring denna, som pä grund av sin 

 stora ytrikedom tili formen närmar sig en sfär, har jordens bergartsskorpa stelnat, men 

 i katotterna mellan litosfären och kristallytorna finnas ännu smältflytande massor, mag- 

 mahärdarna. I den män dessa stelnat eller uttömts genom eruptioner, har skorpan 

 sjunkit in, varvid den underliggande kristallens kanter ästadkommit knäckningar och 

 lyftningar i densamma. Dessa te sig säsom bergskedjor, gränser mellan kontinenter och 

 hav o. s. v. Wiiks originella ide att föreställa sig jorden säsom en väldig kristall an- 

 siot sig tili en rad av föregäende försök att ftnna geometriska lagar för anordningen av 

 huvuddragen i jordens fysionomi. Men lika litet som sinä föregängare lyckades Wiik 

 intvinga bergskedjornas och landkonturernas nyckfulla, oftast bägformiga fasoner i det, 

 system av storcirklar, som motsvarade kristallkanternas projektioner pä jordytan. Han 

 förklarade avvikelserna bero därpä, att den stora jordkristallen liksom varje annan na- 

 turlig kristall endast säilän överensstämmer med sin ideala modell. 



Utmärkande för Wiiks forskning och tänkande var en benägenhet för spekula- 

 tioner längt utanför den empiriska erfarenhetens gränser. Vid dessa kom det sedän 

 urminnes tider heliga tretalet att spela en dominerande roll. För Wiik var detta tai det 

 naturliga indelnings- och sammanfattningstalet. Alla företeelser i den materiella och den 

 andliga världen gruppera sig i triader, om man har sinne för naturens och världsordnin- 

 gens mening. „Man tinner en växelverkan mellan tvänne motsatta momenter, krafter 

 eller kroppar och ett därigenom uppkommet. dem tili ett helt förenande intermediärt 

 tredje moment." Sä uttrycker han i korthet „den trialistiska filosofiens huvudprincip". 



Ledd av denna princip företog Wiik sitt „Försök tili en grappering af de ke- 

 miska elenienterna efter deras atomvigter" (1878). 2 Davy, Berzelius och andra hade 

 skillt mellan elektriskt-kemiskt positiva och negativa element, men denna indelning kunde 

 icke strängt genomföras, emedan somliga element förhälla sig än positivt, än negativt, 



1 Denna hypotes är framställd i „Översigt af Finlands geologiska förhällanden II". 



2 Denna gruppering och teori äterfinnas ocksä i „Mineralkrakteristik" (1882) och „Kristallo- 

 kemiskt mineralsystem" (1892). 



Tom. 



