10 - Wilhelm Ramsay 



* 



Slutligen har även Helsingforstraktens geologiska beskaffenhet spelat ett mycket 

 stort inflytande pä riktningen av Wiiks geologiska forskning- Ett Heisin gforsbarn och 

 förövrigt nastan alla, som växa upp i Finland, förbinda begreppen berg ocb härd sten 

 med varandra, d. v. s. erhälla det intrycket, att berg bestä av gneis, granit eller andra 

 härda kristallina begarter. Och de flesta bibekälla livet igenom den föreställningen, att 

 dylika berg äro det typiska, det normala. Nar vi sedän genoni resor, studier eller av- 

 bildningar erfara, att bergen i andra delar av jorden utgöras av skiktade kalk-, sand- 

 och lerstenar. mer eller rnindre rika pä förstenade dj ui' och växter, tycka vi, att detta 

 är ovanligt och spörja efter, huru sädana berg uppstätt, medan kanske en motsvarande 

 fräga beträtfande vara egna berg da ännu ej inställt sig Alldeles pä satnma sätt före- 

 falla bergen i värt land ovanliga för deni, som äro hemnia frän länder, där sandstens- 

 och kalkstensberg äro allniänna. För Wiik, soin frän pojkären kände alla klippknallar 

 och bergbällar i Brunnsparken, pä Ulrikasborgsbergen, Rödbergen och andra dä obebyggda 

 delar av vär stad och i dess närmaste omkrets, och som under sinä studie-, lärare- och 

 forskareär samlade geologiska iakttagelser och erfarenhet huvudsakligen inom vara nr- 

 bergsomräden^ förblevo dessa med sinä gneiser, skiftrar och graniter den normala .f orm en 

 för jordskorpans utbildning. 



Därför böra enligt Wiiks mening geologerna i främsta rummet studera de pri- 

 mitiva formationerna. ty ur deras beskaffenhet läter sig mängt och mycket i de pä och 

 efter desamma bildade sedimentformationerna förklaras, icke tvärtom säsom det läres av 

 forskare av den lyellska skolan, vilka gjort sinä rön i de rnindre typiska delarna av 

 jorden, d. v. s. i trakter, där urberget icke är synligt. 



Grundskillnaden mellan Wiiks uppfattning och de läror, lian kom att bekämpa, 

 ligger egentligen i följande sakförhällande. Alit sedän Huttons dagar hava alit flere 

 geologer, och numera väl alla. kömmit tili den äsikten, att s. k. urbergsterränger och 

 omräden med högkristallina skiftrar utgöra partier av jördskorpan, som i f oi j d av bergs- 

 kedjebildande rörelser hiivit djupt nedtryckta och värit belastade med de uppdrivna de- 

 larna av bergskedjorna, men därefter genom en ofta tili flere tiotal tusen meters djup 

 gäende nedbrytning av dessa hiivit blottade. De visa oss därför bergarter, Sbm dä de 

 befunno sig pä det stora djupet under jordytan, blivit förskiffrade, omkristalliserade och 

 delvis omsmälta genom päverkan av det höga trycket och den höga temperaturen. En- 

 ligt Wiik var denna lära ett pähitt av aktualisterna, som pä sädant sätt ville komma 

 ifran omöjligheten att förklara de kristallina skiffrarnas bildning med tillhjälp av sin 

 egen princip.'att gägna tiders formationer uppkommit genom processer, likartade med dem, 

 vi även nu se i verksamhet. Han kunde icke föreställa sig,. att en sä väldig denuda- 

 tion förekommit, och förnekade säväl denna som de öfantliga tidrymder, som skulle ät- 

 gätt tili de skyhöga bergskedjornas avlägsnande med tillhjälp av de endast ytterst läng- 

 samt veikande yttre geologiska agentierna Mot uppskattningen av de' geologiska pe- 

 rioderna i tiotal och hundratal miljoner är och de stora talen för degradationens resultat 

 opponerade han sig sä viii i skrift som under föreläsningar (t. ex. vid kritik av Hults 

 arbete om Lojobäckenets bildning och av senare arbeten lörande Finlands och urbergets 

 geologi). Wiik ansäg att relieftörhällandena under urtiden delvis voro bibehällna uti 



Tom. 



