Minnestal över Professoren Fredrik Johan Wiik 7 



Och därför retade ocksä barnen honom av sig själfva, bara därför att de visste, att han ej 

 tyckte om dem. De slogo pä hans dörr och gjorde alit ofog de kunde. 



Dä hände det sig, att han öppnade dörren och hotade dem och kastade nägot efter dem, en 

 sten eller annat, sä att de blevo rädda och sprungo bort. — Och sä for dörren igen med en häftig smäll. 



Och sen blev det sä tyst. 



Nu skulle han väl ha ro att skriva och studera, kunde man tro. 



Men nej ! Han vände sig om, han sköt böckerna ät sida. Tili slut steg han upp, öppnade 

 dörren försiktigt och tittade ut. Det var de onda ord han sagt at barnen, som ej lämnade honom 

 nägon ro, och sä att. han kastat nägot efter dem. Tänk om det träffat! För honom, som mätte den 

 minsta smäsak med stora mätt, blev detta tili slut liktydigt med ett brott. Han fick ingen frid, 

 förrän han givit jungfrun pengar att köpa karameller för ät barnen. — „Blott icke säga frän vem det 

 var. — och sä höra efter om alla barnen voro iriska, — att det ej hänt dem nägot." 



Men när han sen kom ut pä gatan för att gä sin ensamma promenad mot Brunnsparken, sade 

 barnen, han köpt karameller ät: Se där gär den elaka „stengubben". 



Stengubben hade ett underlikt ansikte. Egentligen var det liksom sammansatt av tvä. En 

 del var ung, ideal och. fin. En del butter, gammal och trött. 



Ogonen voro en ynglings, sä blänande blä tillitsfulla, som hos den, som tror pä alit, därför 

 att han själv talar sanning. De kunde lysa som av inre ljus, när han talade om sinä stora upptäck- 

 ter inom den „komparativa kosmologien", och pannan var idealistens med sin höga, vita välvning och 

 sinä fina blä ädror vid tinningarna. Ogonen och pannan blevo vackrare ju äldre han blev. Blicken 

 famnade liksom det, som var fjärran och osynligt för andra, bortom bäde tid och rum. Och pannan 

 blev högre med ären. Det var liksom om de stora, fria tankarna byggt sig alit högre valv att 

 bo under. 



Men den delen av hans ansikte som var gammal, det var munnen och hakan. Och den var det 

 vresigaste och tröttaste av alit i världen. „ Munnen var ju ocksä bara tili för att äta och prata dum- 

 heter" som han själv brukade säga. — — — — — — — — — — 



En person, vilken som "Wiik varken ville eller kunde göra en medmänniska nä- 

 got förnär, hade bl. a. säsom examinator mycket svärt att underkänna även uppenbart 

 svaga tentander, och som medlem av fakultet och konsistorium kände han obehag av de 

 konflikter, som uppstä, da ät en sökande eller ett förslag skall givas företräde framför 

 andra. Hans ur det goda hjärtats djup framsprungna: „Hur man än röstar, röstar 

 man dumt", har blivit en ofta citerad sentens. 



Wiik var med sinä egenheter, sitt nägot bortkomna sätt och sinä i mängens ögon 

 befängda äsikter ett „original". 



Säsom lärare bemödade sig Wiik pä bästa sätt att intressera eleverna för mine- 

 ralogien och geologien. Hans övningar i kristallografi, och mineralbestämning voro prak- 

 tiskt anornade efter Weisbachs mönster och väl egnade att införa den flitige och vetgi- 

 rige studenten i vetenskapens grunder. Genom exkursioner i huvudstadens omgivningar 

 sökte han väcka elevernas sinne för iakttagelser i naturen. Men säsom föreläsare besvä- 

 rades han av ett sä pass beslöjat mälföre, att en ovan ähörare icke alltid förstod hans 

 föredrag, och vidare lockades hans framställning under föreläsningens gäng för jämnan 

 bort frän huvudsträten in pä sidovägar och förvillande irrvandringar. Mälet för dessa av- 

 vikningar voro framförallt hans mänga egna teorier. Härigenom blev det pedagogiska 

 bibringandet av elementära kunskaper mindre framgängsrikt, men sädana kunna ju in- 



XL. 



