Minnestal över professoriin Fredrik Johan Wiik 5 



Denna professur hade inrättats är 1852, och det säg ut som om m an tili förste 

 innehavare av densamma skulle erhälla en av de förnämste forskare värt land fostrat, 

 A. E. Nordenskiöld, som hiivit docent i ämnet är 1855 och redan dä pä ett otvetydigt sätt 

 givit de bästa förhoppningar om en fruktbringande verksamhet i vetenskapens tjänst. 

 Mellankommande hinder länkade dock hans öden i andra banor, och i förhoppning pä 

 hans äterkorust förblev platsen lange obesatt. Även efter det en är 1867 av universi- 

 tetets konsistorium gjord framställning om hans utnämning hiivit avslagen, ville m an fort- 

 farande vänta pä honom cller nägon annan yngre lovande forskare. Vid denna jämfö- 

 relse med Nordenskiöld, som nnder tiden gick framät mot alit större anseende, tedde sig 

 Wiik och andra aspiranter tili tjänsten säsom alltför litet meriterade. Men dä det slut- 

 ligen icke längre gävos nägra ntsikter att äterbörda Nordenskiöld samt J. Chydenius, som 

 en tid berett sig för den ifrägavarande professuren, övergätt tili kernien, anslogs tjänsten 

 ledig och Wiik, som var ende sökande, efter det en svensk kompetitor, S. R. Paijkull, 

 ätertagit sin ansökan, erhöll densamma den 2 februari 1877, sedän han äret förut dis- 

 puterat med avhandlingen „Översigt av Finlands geologiska förhällanden". 



Wiik blev sälunda den förste innehavaren av professuren i geologi och minera- 

 logi vid värt universitet och. den, som skulle organisera en fristäende undervisning i 

 dessa ämnen. Tidigare hade de undervisats och examinerats i samband med kernien, och ora 

 än somliga kemieprofessorer, säsora Arppe, icke värit utan intresse för studiet av stenri- 

 kets alster samt jordens byggnad och historia, hade de dock icke framraanat en självständig 

 forskning pä detta omräde. Finlands mineralogi hade visserligen pä ett för landet hed- 

 rande sätt utvecklats av Nils Nordenskiöld, men hans ställning var alldeles fristäende 

 frän universitetet. Han son Adolf var vär andre stora mineralog, men när Wiiks bana 

 begynte, var A. E. Nordenskiöld redan förlorad för Finland. — Det för sin tid ut- 

 uiärkta och alit ännu värdefulla arbetet „Materialer tili Finlands geologi", hade sain- 

 manbrakts av en utanför universitetet stäende intresserad man H. J. Holmberg (1859). 

 Hans geologiska forskareverksamhet hade redan upphört, och över huvud beteckna 1860- 

 och 1870-talen ett nedätgäetftle av intresset för mineralogien om geologien i värt land. 

 Det gällde sälunda för Wiik att organisera en vid värt universitet ny undervisning, 

 som skulle uppfostra de mineraloger och geologer värt land behövde. Han tog även i 

 med iver och frän början av 1880-talet märkes äter ett stigande intresse för de länge 

 försummade ämnena. 



Vid vär högskola verkade han tili är 1897, dä han pä grund av tilltagande 

 sjuklighet erhöll avsked tvä är före uppnädd emeritusälder. Under ären 1889 — 1892 

 hade han värit fysisk-matematiska sektionens dekanus. 



Under denna sin tjugu är räckande professorstid företog Wiik under ferierna 

 forskningsfärder i eget land samt flere resor tili olika delar av Europa för att lära kanna 

 trakter, som i geologiskt hänseende äro viktiga eller intressanta (säsom Tyrolen, Schweiz, 

 Erzgebirge, Harz, Siebengebirge, Bretagne, Italien). 



Aven efter sin avgäng bedrev han" vetenskaplig forskning trots en alltmera för- 

 svagad hälsa. Döden nädde honom, dä han pä en exkursion samlade ytterligare bevis 

 för riktigheten av sin antiaktualistiska uppfattning av urbergets geologi. 



xx,. 



