4 Wilhelm Ramsay 



Under följande somiaar företog han med uriderstöd ur de tili universitetets kans- 

 lers diposition stäende medlen en resa tili Sverige och Norge. Färden gick först över 

 Stockholm tili Värmland, där Wiik besökte bergmästaren Igelström och besäg särskilda 

 gruvor efter haris anvisning. Sedän fortsatte han tili Kristiania. Här rönte han vän- 

 ligt emottagande av lektorn (sederraera professorn) Kjerulf och amanuensen Hanan, och 

 dels i deras sällskap. dels efter en av dein uppgjord pian exkurrerade Wiik under nägra 

 veckor i de geologiskt och inineralogiskt hänseende sä omväxlande och lärorika trakterna 

 i södra Norge inellan Mjösen i norr och Langesund i söder sanit i omgivningarna av 

 Kragerö och Arendal. Dessa studier i en storartad natur, rnera övertygande i geolo- 

 giska frägor än den skickligaste professors frainställningar, gjorde ett livligt intryck pä 

 den unge licentiaten, som dittills väsentligen endast i Helsingforstraktens flacka gneis- 

 och granitterräng gjort geologiska rön, och i sin följande avhandling om Helsingforstrak- 

 tens geologi äterkommer han tili mänga jämförelser med och tillämpningar av vad han 

 sett i Norge och inhämtat av Kjerulf. Aterfärden frän Kristiania gick över Göte- 

 borg, Halle- och Hunneberg, Kinnekulle, Billingen, Jönköping, Taberg och Omberg tili 

 Stockholm, säledes en för geologiska studier mycket väl vald route. Sedän besöktes 

 Uppsala, där docenten Cleve visade honom mineralkabinettet. Härefter företogs en utflykt 

 tili Dannemora, sedän en tur tili Falun och Finnbo. Efter ätekomsten tili Stockholm 

 vistades Wiik en tid vid svenska riksmuseets mineralogiska avdelning hos Nordenskiöld 

 samt besökte Ytterby och andra mineraltyndigheter i omgivningen. 



Efter denna väl använda sommar begav sig Wiik tili Tyskland och uppehöll 

 sig under läseäret 1865 — 1866 vid bergakademien i Freiberg. Denna anstalt ät- 

 njöt däförtiden icke blott sitt ännu gällande anseende säsom en av de förnämsta 

 bergskolorna, ntan även rykte säsom ett av hufvudsätena för mineralogiens och geo- 

 logiens studinm. Här hade Abraham Gottlob Werner, sora i synnerhet tyske forskare 

 hedra med namnet „geologiens fader", lagt grunden tili en exakt undervisning i dessa 

 vetenskaper, och hans lärjungar och efterträdare upprätthällit mästarens stora tradi- 

 tioner. Werners ultraneptunietiska läror hade visserligen mäst giva ram för vulkanis- 

 tiska förklaringar av mänga företeelser, och den s. k. sacksiska skolan hade icke häl- 

 ler i andra avseenden värit blind för vetenskapens frarasteg, ntan tillegnat sig de^vin- 

 ningar densamma gjort sedän fader AVerners dagar. Men här bibehöll sig dock längst 

 raotständet raot de ideer, som Werners samtida, den store skotten Hutton, uttalat, och 

 vilka under Lyells ledning fi äirryckt wernerianismen hegemonien inom vetenskapen. Obe- 

 roende härav hade akademien dock ständigt fäst vid sig framstäende lärarekrafter, och un- 

 der Wiiks studieär verkade här säsom professor i geologi Bernhard von Cotta, som i alla 

 tider skall läknas bland de trämste forskare, och i mineralogi undervisade den högt an- 

 sedde Breithaupt, da redan gammal, samt den kände fysikern-mineralogen Weisbach. 



Efter äterkomsten frän Freiberg gjorde Wiik resor i eget land och disputerade 

 för docentur med avhandlingen „ Helsingforstraktens gneis- och granitfonnationer"-(1865). 

 Han utnamndes tili docent den 28 jan. 1867 och övertog den med professuren i geologi 

 och mineralogi förenade under visnings- och examensskyldigheten. 



Tom. 



