1905.: DET GAMLE NOPSKE ØNAVN Njardarlog. 17 



.; man gaar ikke til nogen krig og tager ikke vaaben i 

 haand; alt jern er gjemt under laas og lukke; fred og ro er det 

 eneste, man da sætter sin hu til, saa længe indtil gudinden har 

 faaet nok af at færdes mellem menneskenes børn, og presten 

 derfor bringer hende tilbage til det hellige sted. Derefter bliver 

 vognen og tepperne og, hvis man har sind til at tro det, selve 

 guddommen tvættet i en skjult liggende sø (mox vehiculum et 

 vestes et, si credere velis, numen ipsum secreto lacu abluitur). 

 Trælle gjor tjeneste herved, dem søen øieblikkelig sluger. Derfra 

 hidrorer den lønlige rædsel og den fromme uvidenhed om. hvad 

 det er, som ingen faar at se, uden han er døden viss." * 



Mannhardt (Wald- und Feldkulte I, 1875, s. 567—602) 

 har udførlig paavist, at der er mange og utvetydige ligheder 

 mellem den af Tacitus omtalte Nerthus-dyrkelse og de fra saa- 

 godtsom hele Nord-Europa kjendte og lige til vore dage bevarede 

 vaarfester og optog, hvis ledende tanke har været at feire 

 vegetalionsdæmonens optræden i vaarens kræfter. Særlig nær 

 den gammelgermanske Nerthus-kultus staar efter Mannhardt en 

 russisk* pintseskik: Onsdag etter pintse gaar man ud i skoven 

 og fælder der en ung birk, som bekranses og smykkes med 

 kvindeklæder. Med jubel og sang føres den saaledes klædte 

 birk hjem, og i det hus, hvor den opstilles, bliver den hædret 

 som gjest; i to dage er huset fuldt af folk, som kommer for at 

 gjøre denne „gjest" sit skyldige besøg. Den tredje dag bærer 

 man birken til flydende vand og kaster først birken deri og 

 derpaa de kranse, hvormed den er smykket. 



Talrige andre analogier fra nyere tiders vaarskikke anfører 

 Mannhardt til hver enkelt ceremoni, som er knyttet til den af 

 Tacitus beskrevne Nerthus-dyrkelse. I disse vaarskikke personi- 

 ficeres paa forskjellig maade vaarens livgivende kræfter i en 

 ung pige eller i en yngling (jfr. „maigreven") eller endelig i et 

 „maibrudepar". 



Særlig bør dog fremhæves den merkelige lighed, som der er 

 mellem den af Tacitus skildrede Nerthus-kultus og den dyrkelse, 



1 Lefolii's danske oversættclse er benyttet væsentlig uforandret. 

 Vid -Selsk. Forli. 1905. No. 5. 2 



