1905.] DET GAMLE NORSKE ØNAVN Njardarlog. 19 



Tacitus's Nerthus utvilsomt er en kvindelig guddom (jfr. 

 Nerthum, id est Terram matrem), kjender den senere nordiske 

 mythologi kun en mandlig Njgrdr. For denne modsætning 

 har A. Kock (Zeitschr. f. deutsche philol. XXVIII s. 289 ff.) 

 paa en skarpsindig og vistnok i hovedsagen fuldt tilfredsstillende 

 maade gjort rede; Nerthus's overgang til en mandlig gud er efter 

 Kock foranlediget ved navnets sproglige form. 



I den norsk-islandske mythologi fremstilles vaneguderne 

 Njord og Frøi som nær beslægtede guder. Njord raader for 

 vindens gang; ham paakalder man til lykke paa søen, og han 

 er i besiddelse af store rigdomme. Hans søn Frøi raader for 

 jordens grøde og aarsvækst, for veirliget og for velstand og 

 lykke overhoved. 



Jeg har opholdt mig saa længe ved den af Tacitus beskrevne 

 Nerthus-dyrkelse og med andre kulter, som staar i forbindelse 

 dermed, fordi det er af vigtighed for denne undersøgelse at 

 fremhæve, at den akt, hvormed Nerthus-ceremonierne afsluttes, 

 gudindens bad og det dermed forbundne trælleoffer, er en 

 integrerende og betydningsfuld del af den gamle Nerthus-kultus. 



Det maa efter det foregaaende synes, som om Tacitus har 

 kommet sandheden ganske nær, naar han betegner Nerthus som 

 en jordgudinde. 



Som en saadan har i nyeste tid navnlig H. S chuck (Studier 

 i nordisk litteratur- och religionshistoria I s. 115 ff.) opfattet 

 Nerthus. Schuck betegner Nerthus-mythen ligefrem som en 

 „ktonisk myt". Hensigten med de ceremonier, med hvilke 

 Nerthus dyrkedes, var ifølge Schuck ligefrem at suggerere gud^ 

 inden, ligesom hensigten er den dag idag med utallige lignende 

 ceremonier hos de forskjelligste folkeslag. Ceremonierne var et 

 billedsprog, et optisk signal til naturens magter (Lehmann). Naar 

 derfor Nerthus nedsænkedes i vand, tør dette opfattes som et 

 middel til at skjænke gudinden nyt liv og ny vegetationskraft 1 . 



1 Jfr. den tyske gudinde Holda, om hvem folketroen mente, at hun 

 badede sig og forsvandt i våndet (Miillenhoff, Altertumskunde IV 

 s. 473 f.). 



