1905.] WILHELM ANDREAS WEXELS. 33 



men var dog ej fri for Vilkaarlighed." At Wexels' Af handling 

 om Christendommens Sandhed ikke viser Spor af, at han har 

 havt Trosbekjendelsen som saadan i Tanke, kan Enhver vide. 

 Den Betydning, Trosartiklerne havde for Menigheden, var og 

 maatte være saadant, som man tog instinktmæssig (s. v. v.), og 

 hvad Betydning de efter Grundtvig havde og skulde have for 

 Theologien, Forkyndelsen, Kirkelæren, kjendte vist paa denne 

 Tid kun yderst faa. Det er ovenfor omtalt, 1 at Iver Hesselberg 

 synes at have været den nye Betragtning nærmere end Wexels, 

 og det viste sig, at der gik flere Aar, inden Wexels var færdig 

 med sine Spørgsmaal. 



Det synes, som en ny Kraft og Frimodighed for en Tid 

 har afløst Tungsindet hos Wexels, efter at han havde sat sig 

 ved Grundtvigs Fødder. Han maatte nu Sommeren 1827 til 

 Kjobenhavn, hvortil Rejsen ikke længer var saa farlig Sag, da 

 man havde faaet Dampskib. Under Opholdet her talte han med 

 Grundtvig 4 — 5 Gange, men det var ikke nok. De maatte begge 

 have længere Tid til at forståa hinanden, og Wexels kunde ikke 

 udøse sit Hjerte fortrolig for ham. Om flere Punkter var de 

 uenige, om end Grundtvig modtog ham med megen Kjærlighed 

 og talte med Varme om, hvad der for ham stod som Sandhed. 

 I Betragtningen af Brødremenigheden, der vistnok endnu havde 

 Wexels' Hjerte, årveg de meget fra hinanden, og en Aften kom 

 det til en Disput, idet Grundtvig mente, at „Djævelens Børn" 

 var i den Forstand avlede af Djævelen, at de ifølge deres Natur 

 ikke kunde omvende sig og blive salige, hvorfor han heller ikke 

 vilde have dem indbefattede blandt de Mennesker, som Gud vil 

 skal blive salige og komme til Sandheds Erkjendelse. Paa Grundt- 

 vigs Spørgsmaal, om han troede, at Djævelens Børn kunde om- 

 vendes til Guds Børn, svarede Wexels ja, og han blev da yderst 

 heftig, som om der var sagt en Gudsbespottelse. Wexels' Mening 

 var den, at naar Gud vil, at alle Mennesker skal blive salige 



1 Se o. S. 20. 



Vid.-Selsk. Forh. 1905. No. 6. 



