44 D. THRAP. [No. 6. 



tillægge Rationalisterne den Tanke, at de gammeldags Troende 

 er udenfor Kirken, medens de selv er Indehavere af den. De 

 yndede jo at kalde sig Forsvarere af den sande Kristendom. 

 Det synes paa den anden Side, at Wexels har havt vanskeligt 

 for at tænke sig Kirken som et Hus, der til sine øvrige Egen- 

 skaber føjer Rummeligheden. Imidlertid optræder han som den 

 erklærede Frihedsmand og taler Toleransens Sag med al mulig 

 Kraft, og i dette Stykke havde han vist ikke ret mange med 

 sig. Det var jo ogsaa en Sag, som endnu ikke forelaa. Uagtet 

 Wexels saaledes opgav Tanken om at bevise de grundtvigske 

 Paastande historisk, har de ikke desto mindre staaet for ham 

 som fuldstændig sikre. 1847 fortalte en af hans Konfirmander, 

 at han under Behandlingen af Daaben og Daabspagten sagde 

 dem, at de 3000 paa Pintsedagen var døbte paa de 3 Artikler. 1 

 Wexels' Tidsskrift blev naturligvis et Organ for den kirke- 

 lige Anskuelse, hvilket Navn vi lader staa som det, der i hin 

 Tid almindelig benyttedes; men det var ikke Tanken at gjøre 

 Propaganda for den. Wexels kjæmper sig theologisk mere og 

 mere ind i de Synsmaader, der indtil de sidste Aar har været 

 ham nye. Han maatte indrømme, at han havde iejlet, naar 

 han havde antaget en Omdøbelse absolut nødvendig for dem, 

 som ikke var døbte paa de 3 Trosartikler, 2 og naar han i det 

 hele tåget er bleven temmelig skarpt behandlet af Stenersen, er 

 han villig til at indrømme, at han ikke aspirerer til noget Navn 

 i den lærde Verden. Imidlertid bliver hans Iver- for den kirkelige 

 Anskuelse større og større ved Siden af Kampen mod Vantroen. 

 Efter den Stilling, Forsagelsen nu indtager for hans Betragt- 

 ning, maatte Diskussionen om Djævelens Personlighed antage 

 end større Dimensioner end i Tresehow-Striden, — Rationalismen 

 betegnes som en Vederstyggelighed o. s. v. Af hans Referater 



1 Om dette skede 1849, da jeg gik til Konfirmation for Wexels, tør jeg 

 ikke sige, da det er ganske borte fra min Erindring, og det havde vel 

 dengang ikke fæstet sig saaledes hos mig som hos min Ven fra 1847. 

 Muligt har W. nu undladt det i en nok saa rimelig Frygt for at 

 statuere som historisk Sandhed, hvad man ikke med fuld Sikkerhed 

 vidste. 



2 Wex. Tdsskr. K. og T. I, 453. 



