52 D. THRAP. [No. 6. 



III. 



Wexels' Kampliv. 



Omvendelse efter Døden. 



Vi har hørt, at de tvende Dødsfald i Wexels' Barndom — 

 Moderens 1809 og Broderens 1812 — vendte hans Sind fra al 

 Leg og Munterhed, medens han stadig havde Dødstankerne 

 fremme og beredte sig paa en tidlig Hjemgang. Da Faderen 

 døde (1825), synes han som en lykkelig ung Ægtemand at være 

 kommen ud over disse Tanker. Saa kom den Smertens Dag, 

 da han mistede sin Hustru — 26de Marts 1830 — og dette 

 Dødsfald fik endnu mere Betydning for ham end de ovennævnte. 

 De hinsidige Tilstande blev herefter en speciel Gjenstand for 

 hans Grublerier og Studier. At her igjen det enkelte Punkt om 

 Muligheden af Omvendelse efter Døden blev det fremtrædende, 

 tør have havt en anden Foranledning. Af Grundtvigs berømte 

 „Søndagsbog" udkom det 3die Bind 1830, og her findes 1 en 

 Prædiken om Kristi Nedfart, der maaske vil blive at henføre til 

 det mærkeligste af alt, hvad vi har fra Grundtvigs Haand. Det 

 er naturligvis hans Iver for Daabspagten, der vendte hans Tanke 

 mod dette dunkle Punkt og fremkaldte en Prædiken, hvis theo- 

 logiske Værd man vel nu — uafhængig af Partihensyn — 

 bedre vil skatte end i 1850-Aarene. Det heder her, at Rei- 

 vede" oprindelig var Betegnelsen for „de dødes Rige", men i 

 den senere Tid blev identificeret med den evige Ild, hvilket 

 ogsaa var vore senere kristne Fædres [Reformatorernes?] Mening. 

 Dette var Forargelse baade for troende og vantro: at Kristus 

 skulde være gangen til Helvede for at lade Djævlene føle sin 

 Overmagt, og for at Syndflodens Mennesker kunde se, hvad de 

 havde forspildt. Det harmonerer ikke med Kristi Personlighed, 

 at han skulde fare ned for at forøge Graaden! Efter 2. Pet. 

 2, 4 heder Djævelens Opholdssted „Tartarus", medens den Lo- 

 kalitet, Herren gjæstede, heder „Hades", de dødes Rige. Vi 

 maa dog aldrig tro, at Kristus kom nogensteds, uden at Naade- 



Den nyeste Udgave S. 177 ff. 



