1905.] WILHELM ANDREAS WEXELS. 69 



der nu staar som 2den Del af Bogen. Formodentlig er han 

 under Indledningen hertil kommen videre, end han oprindelig 

 har villet. Det er vel tvivlsomt, om Folket havde tåget det 

 mere roligt, om han blot havde ladet Kirkefædrene tale og med 

 dem Mænd som Rudelbach, Sartorius, Rudolph Stier, Lisco, som 

 jo kun var lidet kjendte udenfor den lærde Verden. Det var jo 

 Forklaringen, Lærebogen, Menighedens Bog, det gjaldt, og her 

 maatte man under alle Omstændigheder opgive Tanken om, at 

 alle skulde blive tilfreds. Imidlertid maatte man vide, at det var 

 omme Sager, man rørte ved, og at en Lærebog, der skulde af- 

 løse den gamle ikke mindst paa Grund af dens tvivlsomme 

 Ting, fremfor alt ikke burde indeholde omtvistede eller omtviste- 

 lige Sager. Det er vist derhos en rigtig Bemærkning af den 

 danske Anmelder, at en saadan Bog ikke bør indeholde de løn- 

 ligste og dybeste Ting i Kristendommen, da det er betænkeligt 

 at gjøre dem til Gjenstand for møjsommelig Lektielæsning og 

 aandløse Skolemesterspørgsmaal. 1 Ja det var netop „de lønlig- 

 ste og dybeste Ting i Kristendommen", Livssandheden selv, som 

 Almuen her fandt angreben og truet. Derfor blev denne Strid 

 ført med den voldsomste Fanatisme, og selv Kirkens modige 

 Mænd maatte blive betænkelige. A. C. Bang 2 kalder den „en 

 tolvaarig litterær Fejde", men dette er et altfor mildt Udtryk. 

 Det var en Kirkekamp, der ledsagede Dissenterloven (1845), og 

 som ikke mindst i Forbindelsen med denne bragte mange tro- 

 faste Kirkens Mænd til at se mørkt paa den kommende Tid 

 med Angst for et stort Skisma. Det er tvivlsomt, om Wexels 

 nogensinde saa Tingene paa denne Maade. Hans Tro paa 

 Kirkens samlende og tilbageholdende Magt i Forbindelse med 

 hans Frygtløshed er her kommen ham tilgode. 



1 R. T. Fenger: Dansk Kirketid. S. o. S. 65. 



2 Kirkehist. Smaastykker. Chra. 1890. S. 288. 



