1905.] WILHELM ANDREAS WEXELS. 99 



gejstring, for hvilken han maaske er bleven en Afleder. Sundt 

 havde allerede 1831 udsendt et „Alvorsord og Varselsraab" om 

 Omvendelse, nærmest foranlediget — som det synes — ved den 

 Frygt for Cholera morbus, som var saa stærk i disse Aar, og 

 som betragtedes som Straf for Folkenes Synder, men der høres 

 Intet om, at han havde med Drukkenskaben og Brændevinet at 

 bestille. Det var Politik, Luxus, Indifferentisme, han nærmest 

 tænkte paa. Da Andresen kom til Røken, bragte han imidlertid 

 med Bøger om Afholdsagen, der strax kaldte Sundts Begejstring 

 tillive, og Oprettelsen af en Afholdsforening blev besluttet. Han 

 kunde have ladet det blive herved og saa virket i Stilhed for 

 den gode Sag, men uheldigvis maatte hans Begejstring have 

 Afløb, og han fik hurtig istand en Bog paa 208 Sider med den 

 voldsomme Titel: „ Krigserklæring mod Brændevinet". Vi tør 

 antage, at det er det største Verk om Afholdsagen, som er 

 skrevet i Norge, og dets Opsvulmen har for en væsentlig Del 

 sin Grund i Citaternes Vidtløftighed. Alene Titelen var for 

 meget for den kaade Ungdom, — Indholdet for de forstandige 

 Gamle. Sundt var i sin Iver gaugen langt ud over Andresens 

 Standpunkt og erklærede Brændevinet for en absolut Gift, der 

 kunde sættes ved Siden af Arsenik og Blaasyre. — „Men denne 

 Gift bruges af »den aandelige Menneskemorder«, og der er saa- 

 ledes et diabolisk Element i ethvert Glas, der drikkes af dette 

 forskrækkelige Fluidum." . . . Dette var naturligvis for meget. 

 Man troede, at det var Sundt, som havde skabt „Brændevins- 

 djævelen" og den bekjendte Talemaade: „ Atter har Brændevins- 

 djævelen krævet sit Offer", men det er ikke Tilfældet. „Krigs- 

 erklæringen" viser dette, medens den vidtløftigen forklarer det 

 intime Forhold mellem Djævelen og Brændevinet saaledes, at vi 

 fristes til at sige, at det var en Lykke for Sundt, at Sandberg 

 var kaldt hjem fra sin nidkjære Virksomhed. 



Der siges Intet om, at Wexels hor læst Sundts Bog i sin 

 Helhed eller delvis, før den kom i Trykken. Efter det oven an- 

 tydede Forhold mellem dem i denne Tid er det ikke meget 

 rimeligt, at Sundt har vist ham saa megen Fortrolighed. Han 

 var derhos ikke ubekjendt med, at Wexels ganske delte Sand- 



