1905.] WILHELM ANDREAS WEXELS. 129 



V. 

 Wexels Pastorallærer og Prædikant. 



Praktisk-theologisk Seminarium. 



I 1820-Aarene, da Prestenøden var stor i Landet, kunde 

 man ikke tænke paa Kandidaternes praktiske Uddannelse. At 

 man i det hele kom til at tænke paa saadant, skyldes en An- 

 søgning fra en „Forening til Kirke- og Folkesangens Forbedring 

 i Fædrelandet" om, at der maatte blive ansat en Musiklærer ved 

 Universitetet. 1 Ansøgningen, dateret 15de Dcbr. 1832, blev af 

 Departementet sendt Collegiurn academicum, der fraraadede saa- 

 dan Ansættelse ved Universitetet, hvor intet andet end viden- 

 skabelig Virksomhed hørte hjemme, men paa den anden Side 

 anbefalede, at en Musiklærer blev offentlig ansat paa anden 

 Maade. Det theologiske Fakultets Erklæring af 9de Aug. 1833 

 omhandlede Oprettelsen af et praktisk-theologisk Seminarium. 

 Et fuldstændigt kunde kræve en aarlig Udtælling af 1200 Spd. 

 (Kr. 4800,oo), et mindre fuldstændigt vilde blive billigere. Ved 

 et saadant kunde Undervisningen besørges af de theologiske 

 Professorer. Kollegiet optog denne Tanke, og ved kgl. Resol. af 

 2den Juli 1834 bevilgedes 800 Spd. (Kr. 3200,oo), og 20de Sept. 

 s. A. ansattes Hersleb som Lærer i Homiletik, Stenersen i 

 Kateketik, Lars Roverud i Musik og U. A. Motzfeldt i 

 Kirkeret. Det tager sig nok saa underligt ud, naar Hersleb 

 staar som Lærer i Homiletik — maaske praktisk Vejleder — 

 uden nogensinde selv at have besteget Prædikestolen. Da Regje- 

 ringen 1832 vilde have ham til Biskop i Kristiansand, spøgte 

 Stenersen med ham om det fornøjelige i at give ham Karakter 

 for Dimisprædiken. 2 Stenersen blev snart syg, og Stiftsprovst 

 Edvard Munch paatog sig hans vices, men tiltraadte aldrig, 

 da Stenersen døde og han frasagde sig Arbejdet. Hersleb be- 

 gyndte sine Forelæsninger over Homiletik for 41 Tilhørere, og 

 Roverud musicerede med 62 Studenter. Eiter Stenersens Død 



1 Cfr. Univ.- og Skoleannaler I. 



2 Provst J. L. Debes' Fortælling. 



Vid.-Selsk. Eorh. 1905. No 6. 



