142 D. THRAP. [No. 6. 



har han aldrig næret. Hans Tro var den tungsindige Mands, 

 men den var og blev Tro. At Guds Rige vilde blive det sej- 

 rende, var ham ganske sikkert, og med al sin Tunghed kunde 

 han i fuld Tillid vandre sin Vej uden Frygt. 



Wexels vilde i sin Bog give vordende Embedsbrødre Lys 

 og Opmuntring. 1 Det første søgte han altid med største Iver, — 

 det andet trængte han altid saa inderligen til. Han fik da baade 

 Lys og Opmuntring fraoven, og hermed har han i sin Bog gan- 

 ske givet sig selv hen uden paa nogen Maade at kjæmpe for 

 sit eget eller stille sin Personlighed i Forgrunden. Hans Bog 

 kunde under disse Omstændigheder nok blive — hvad den vist 

 blev for mange — en Række af Bodsprædikener, men den kunde 

 ikke anlcegges som saadan. Hvor megen Bodstale ligger ikke 

 i hans Ord om Kjærligheden til Embedet, 2 om at være lykkelig 

 i Embedets Besiddelse, om ;; at lide ondt med Evangeliet", om 

 Længselen efter de Timer, der ganske tilhører det! 



Prædiken. 



Det har vel for alle været en af de meget vanskelige Op- 

 gaver at karakterisere en betydelig Prædikant. Det er forholds- 

 vis let at paapege Fejl i dogmatisk eller stilistisk Henseende, men 

 det er jo ikke altid her, det karakteristiske ligger, og det er jo 

 derhos et lidet tilfredsstillende Arbejde. Man kommer jo her 

 saa let ind paa Fraseologien, selv hvor man skal tale om noget 

 nyt, der var eller blev anseet for epokegjørende. 3 Om Wexels' 

 Prædiken faar vi strax sige, at den ikke var epokegjørende, men 

 maaske blev det, og noget nyt var den slet ikke i sin Begyn- 

 delse, uden forsaavidt det gamle, som i den paany fremtraadte, 

 var lidet kjendt i den da levende Slægt. Vi skal herved ikke 



1 Wexels: Pastoraltheologi: Fortalen. 



2 Ibid. S. 79 ff. 



3 Cfr. Jens Møllers Omtale af Mynsters Prædikensamling af 1811 i N. 

 theol. Bibl. XX. 



