1905.] WILHELM ANDREAS WEXELS. 149 



over den Frihed for al Fraseologi., som man ellers saa let kunde 

 støde paa i denne Tid. Man ser tydelig, hvorledes Tidens og 

 Udviklingens Krav har gjort sig gjældende, naar man sammen- 

 ligner W.'s 2 Postiller. Prædikenernes Længde, den minutiøse 

 Udvikling af Enkeltheder kan ofte i den første gjøre Prædike- 

 nerne trøttende, — i den anden er disse kortere, Hovedtankerne 

 skarpere udviklede, Enke)thederne ofte sløjfede. 



En stor Prædikants Liv er ofte nok skjult for Verden, og 

 det kan være godt, at han ikke kommer for meget i Berørelse 

 med Menneskene. Han trænger til Studerekammeret og Stil- 

 heden, og Menneskene trænger mere til at høre ham end til at 

 se ham. Det er vel ogsaa med hans Prædiken saa, at den paa 

 en Maade bliver skjult. Den gjør sin Gjerning i det stille, og 

 kun sjelden foreligger den for Efterverdenen til Bedømmelse. 

 Der kan naturligvis her ikke være Tale om nogen saadan. Vi 

 tør blot komme frem med enkelte aforistiske Bemærkninger. Det 

 har altid forekommet os, at Tanken paa det Ondes Permanens 

 er en farlig Fristelse. Vi har faaet det Indtryk, at Wexels maa 

 have været udsat for saadan, da han stod som den dybe religiøse 

 alvorsfulde Yngling og saa Rationalismen brede sig mere og 

 mere. Og saa — stod han som Prest fra 1819 — 49 og prædi- 

 kede for en tom Kirke uden at se noget synderligt til, at Tros- 

 livet voxede. Der gik 30 Aar, før det viste sig, at han havde 

 vækket den Menighed, der ikke havde hørt ham. Hans Arbejde 

 havde været et Undermineringsarbejde — vel ikke mindst gjennem 

 Konfirmander, som enkeltvis blev ham betroede. En almindelig 

 Mand kunde have lidt Skibbrud paa sin Tro — i alle Fald 

 Troen paa sit Kald og sin Skikkethed for denne Menighed og 

 søgt sig bort til en anden Plads. W. blev staaende i Troen 

 paa, at Guds Time vilde komme og Menighedens Vækkelse med 

 den. Hans Prædiken har i hans Ungdom været væsentlig væk- 

 kende, og — Ingen hørte ham. Han opnaaede, at man talte 

 ilde om ham — spottede, drev Gjæk med ham — og det er jo 

 store Ting, men Menigheden hørte ikke, og Hjerterne blev kolde, 

 Han har visselig forstaaet Tjenerpligten at klage over dem, som 

 ikke vilde komme, og hans megen klagende Bøn har været med 



