1905.] WILHELM ANDREAS WEXELS. 151 



hed havde kjendt Synden i al sin uovervindelige Hypokondri, 

 og — led under den ved sin naturlige Heftighed. 



Vi tør ikke udtale os bestemt om en saa stor Ting som 

 Overgangen til et nyt Afsnit i Prædikenens Historie, men vi 

 var ikke alene om den Tanke, at et saadant betegnedes ved 

 Wexels i 1850-Aarene. Vi tør naturligvis ikke paastaa, at dette 

 er rigtigt, og har vanskeligt ved at forklare det ejendommelige, 

 som ved ham traadte frem. Det er nylig sagt: „W.s Forkyn- 

 delse var enkel og varm; for ham gjaldt det ikke at faa sagt 

 en hel Del vakre Ord, men at faa grebet Menneskehjertet og 

 faa vendt det til Gud". 1 Dette kunde man vel sagtens sige om 

 mange, og det var let at nævne samtidige Prester af anerkjendt 

 Dygtighed og Ærlighed^ men der var noget ejendommeligt ved 

 Wexels. Grimelund sagde om hans Pastoraltheologi, at den var 

 anderledes end andre pastoraltheologiske Skrifter. Wexels knyt- 

 tede Prestens Person og Gjerning helt og holdent til den my- 

 stiske Forbindelse mellem det himmelske og det jordiske i Kristo, 

 der møder os i det sakramentale. Ud fra dette maatte en hellig 

 Beaandelse røre ved ham og fylde ham med Gjerningens Hellig- 

 hed. Maaske vi tør sige, at hans Prædiken ogsaa var noget 

 for sig selv, fordi den altid meddelte Noget af det hellige Preste- 

 livs Fylde. Hvad Welhaven saa fint og dybt udtalte om Guds- 

 tjenesten, og hvad den var for de trætte og higende Sjæle, 2 

 kunde vi fristes til at anvende paa Prædikenen, som den lød fra 

 Wexels' Læber, saa man ikke tænkte paa, hvor lidet veltalende 

 han var, og hvad der for Resten kunde mangle i det ud vortes. 

 Der er ogsaa fra denne Tid en Ytring af Welhaven om Wexels: 

 „Han er ikke veltalende, men den hellig Aand sidder paa hans 

 Læber!" 3 Hvad der var af saa stor Virkning ved Wexels' 

 Prædiken, var det stærke Indtryk af personlig Paalidelighed, 

 man modtog. Han var helt med i det, han sagde, og dette 

 maatte man forståa. Der var altid en Højtidsstemning om ham 



,», Th. Klaveness i Morgenbladet 1901 No. 620. 



2 Se o. S. 90. 



3 Ytringen kan vist erindres af Flere, men jeg har glemt min Hjemmels- 

 mand. 



