154 D. THRAP. [No. 6. 



Mænd var almindelige som Opvartere o. s. v. Men her skede 

 ved 1850 et Omslag. Vi skal ikke gaa nærmere ind paa dette, 

 men kun bemærke, at man kunde høre Ytringer om, at man 

 ikke forstod Wexels, fordi han talte Dansk. Det skrøbelige 

 Organ har nu vel væsentlig været Aarsagen til, at mange havde 

 vanskeligt for at forståa ham i hans sidste Aar. Man lod harn 

 det vide gjennem fortrolige Venner, men han afviste disse Klager 

 med de Ord: „de faar høre bedre eiter!" 1 — Han fik prædike 

 til det sidste, og det var vel kun i sin Prædiken, han levede sine 

 sidste Aar, da der blev mer og mere Stilhed om ham, og en 

 stor Forandring foregik med hans Embedsforhold i det ydre. 



Personalia. 



Faldt en Udtalelse om Wexels' Prædikener vanskelig, efter 

 at vi har hørt mer end 100 af dem og læst en stor Mængde, 

 saa stiller det sig ikke mindre vanskeligt, naar vi skal afslutte 

 dette Livsbillede med nogle almindelige Bemærkninger om hans 

 Personlighed. Den dybe Ærbødighed, Taknemmelighed og Kjær- 

 lighed, hvormed vi ser tilbage paa ham, maa jo her fremkalde 

 en Ængstelse, der bliver saa meget større, hvor enhver Mis- 

 forstaaelse omhyggelig maa undgaaes. Det kunde saaledes ligge 

 nær at lade Wexels tale selv saa meget som muligt i sine 

 Breve, Avisartikler o. s. v., men vi har aldrig følt os tilfreds- 

 stillet ved saadan Maade at tåge Tingen paa, og for hans Breve 

 bliver der jo under alle Omstændigheder Anvendelse nok. — 



Vi havde i Barneaarene ofte seet Wexels i Ligfølger med 

 sit alvorlige Ansigt, hvilket vi ogsaa maatte bemærke, naar vi 

 om Sommeraftener mødte ham spadserende med sine to Sønner. 

 Vi tør ikke sige noget bestemt, om det var saa, at Presterne i 

 de Dage — Slutningen af 1830-Aarene — altid fremtraadte med 

 en kjendelig Gravitet, eller det blot stillede sig saaledes for det 

 barnlige Øje, men sikkert er det, at der mødte os en stor Over- 



Provst J. L. Debes' Meddelelse 1866. 



