1905.] WILHELM ANDREAS WEXELS. 157 



der kun vil endes med Livet, som bærer dem". 1 Det er ved 

 Meddelelsen ai: to af hans Livs lykkeligste Begivenheder, han 

 skriver saa til den Ven, der i en lang Aarrække synes at have 

 været hans fortroligste. Det Knæk, Wexels' Liv havde faaet 

 ved Hustruens tidlige Bortgang, maatte snart vise sine Virk- 

 ninger i hans huslige Liv. Han sad tilbage med 2 smaa Søn- 

 ner, og han har aabenbart aldrig forstaaet sig paa Born og 

 Barnenaturernes Forskjellighed. I et Brev til Søsteren, da han 

 var 26 Aar gammel og endnu ugift, fremstiller han sine strænge 

 pædagogiske Principer, som han desværre kom til at faa gjen- 

 nemføre uden at have nogen Hustru ved sin Side. 



Det er sagt, at Wexels' slærke Interesse for „det ægte 

 menneskelige", der saa tit kom tilorde i hans Prædikener og 

 gjorde ham til en erklæret Modstander af al Pietisme, skyldtes 

 hans Forbindelse med Grundtvig fra 1825. Der er fra denne 

 Tid kommet noget ganske nyt i hans Livsbetragtning. 2 Vi har 

 fundet Ytringer i Wexels' Skrifter, 3 hvori han tillægger den 

 kirkelige Anskuelse den store Fortjeneste, at dens Tilhængere 

 har faaet et klarere og renere Syn paa Menneskelivet. At dette 

 ogsaa har været Tilfældet med ham selv, er rimeligt nok; men 

 det er neppe først ved 1825-Tiden kommet op hos ham. 



Det skyldes maaske for en Del Wexels' Opvæxt i Kjøben- 

 havn, at han med al sin Strænghed mod sig selv aldrig kom 

 hen i Pietismen. I den Tids Kjøbenhavn har vel det pietistiske 

 Væsen neppe været forstaaet. Man saa tilbage paa de svundne 

 Tiders „surmulende" Væsen (J. N. Brun) som Noget, der ingen- 

 steds hørte hjemme. Kjøbenhavn tør da ogsaa have sin Del i, 

 at Wexels hele Livet blev en Frihedsmand. Der høres Intet til, 

 at han var med i den Kreds, der samledes om H. N. Hauge 

 paa Bredtvet, hvor der dog kom Mænd som Stenersen, Kierschow 



1 Wexels til Provst C. L. P. Wulff 8 /i 1852. 



2 Udtalelse af hans trofaste Tilhænger, Sogneprest J. M. Lund. 



3 Theol. Tidsskr. II, S. 545. 



