1906.] BOTANISKE UNDERSOGELSER I INDRE RYFYLKE. 35 



Hardanger og Voss (S. K. Seiland), indre Sogn og de vestlige 

 Jotunfjelde (N. Moe og A. Blytt), Sønd- og Nordfjord (Ove Dahl) 

 til Søndmøre (A. Blytt). 



Endnu er vistnok ikke paavist i Ryfylkefjeldene flere af 

 Hardangerviddens skiferplanter som Phippsia algida, Elyna 

 Bellardii, Junciis castaneus, J. arcticus (tindes dog i Røldal 

 og i Bykle i Sætersdalen), Salix polaris, Koenigia islandica, 

 Primula scotica, Als ine stricta, Melandrium apetalum, Pedi- 

 cularis Oederi, Potentilla nivea og Oxytropis lapponica. 



Men paa den anden side er her allerede paavist to planter, 

 der ei ellers er fundet i det sydlige Norge, nemlig Carexpedata 

 og Saxifraga Aizoon, Den første er en karakterplante for 

 skiferne og de grusede fjeldvidder i Tromsø stift og er sydligere 

 kun fundet paa Dalevolafjeld i Stordalen (M. N. Blytt), i Stue- 

 dalen i Tydalen (iflg. Hartman Skandinaviens flora) og af mig 

 i Opdal (trakterne ved Gjevilvandet), i Tafjord i Søndmøre og 

 paa en enkelt lokalitet i den tilstødende del af Skiaaker. I 

 Sverige er den fundet i Lapmarken, Herjedalen og Jamtland. 

 Paa Raufjeld i Suldal (59° 34') har den sin hidtil kjendte syd- 

 grænse. Endnu merkeligere er vistnok forekomsten af Saxifraga 

 Aizoon (59° 25—29'), der udenfor Norge forekommer i Mellem- 

 europas fjelde, Island, Grønland og Nordamerika. I Norge er den 

 tidligere kun fundet i Nordland, hvor den opdagedes af presten 

 L. L. Læstadius i 1825 nær Balvand i Salten (ca. 67°) og i 

 1869 gjenfandtes af hotanikerne Schlegel og Arne 11. I 1904 

 fandtes den af rektor Neuman paa de nærliggende Rossnefjelde. 

 I Botan. not. 1905 p. 263 flg. har den sidste fremholdt, at den 

 i Salten fundne Saxifraga Aizoon adskiller sig fra den mellem- 

 europæiske i flere henseender, saaledes ved sin ringere størrelse 

 (kun 4—5, sj. 8 cm. høi), ved de omvendt ægrunde rosetblade, 

 der kun er dobbelt saa lange som brede (10—5 X 5—3,5 mm.), 

 ved den sammentrukne skjerm-kvastformede blomsterstand og de 

 næsten klokkeformig sammensluttende kronblade. Han mener 

 derfor, at den i Salten forekommende plante bør opfattes som 

 en egen underart af S. Aizoon, som han benævner *Læstadii, 

 der nærmest slutter sig til den af Jacquin opstillede /? tninor. 



