18 C. 0. E. arbo. [No. 6. 



tidig og er ogsaa de talrigste; men jeg er tilboielig til at tro, at 

 Befolkningsforholdene i begge Lande har stillet sig adskillig for- 

 skjellig og Indvandringsveiene været andre. Vi mangle dog 

 tilstrækkeligt craniologisk Material til med Bestemthed at kunne 

 dømme herom. Den blonde Kortskalles stærke Concentration 

 her henimod Norges Sydspids synes saaledes at tyde paa en 

 anden Indvandringsvei for denne end over Sverige. Syd-Norge 

 ligger f. Ex. Jyllands Kyster forholdsvis temmelig nær, og de 

 archæologiske Fund paa begge Steder frembyde saamange Lig- 

 hedspunkter, at en Indvirkning derfra i en tidlig Periode med 

 Bestemthed maa kunne forudsættes. Det Stykke over Havet 

 frembød selv i hine fjerne Tider ingen væsentlig Hindring, der- 

 paa har man talrige analoge Exempler fra andre Steder af 

 Kloden, ikke mindst fra Øerne i det stille Hav. 



Først under den ældre Jernalder ved vi af de gamle Rune- 

 stene med Bestemthed, at Landets Befolkning talte et nordisk 

 Sprog, og samtidig ogsaa, at den norrøn-germaniske Stammes 

 Skalleform var langskallet. 



Den kortskallede Tilblanding, vort Folk har, maa derfor 

 med Nødvendighed forudsættes at være af ældre Proveniens; 

 senere ved vi ialfald den ikke kan være kommen, da ogsaa 

 den yngre Jernalders Folk har en udpræget langskallet Form. 



Prof. R. Keyser og P. A. Munch har i sin Tid vistnok fol- 

 en Del bygget sin Theori om Finnerne som Norges første Be- 

 folkning paa denne Jordanes's tidligere nævnte Meddelelse. 



De har imidlertid, som vi kan se, nærmest herved tænkt 

 paa, hvad jeg for Klarhedens Skyld vil kalde Nomadefolket 

 Lapperne, og Almenheden har jo ogsaa her sørpaa forlængst 

 sammenblandet disse to Begreber — de mongoloide Lapper og 

 de ugriske Finner. 



De har saaledes kaldt de af Kvæner befolkede Skovstræk- 

 ninger mellem Solør og Wermeland og mellem Lier, Modum 

 og Ringerike for resp. „Finskogene" og „Finnemarka". 



