Akcentueringen i tyrkisk (osmanisk). 



Af 

 Konrad Nielsen. 



Foredrag i Vid.-Selsk. hist.-filos. klasses møde den 27de oktober 1905. 



X sin afhandling om tyrkisk lydhistorie 1 nævner Vilh. 

 Grønbech etpar gange, at man lidet eller ingenting ved om ak- 

 centens plads i de tyrkiske sprog. — S. 87— 88 siger han, efter 

 at have nævnt akcenten som den sandsynlige forklaring til visse 

 lydhistoriske fænomener: „Det er jo en overmåde vanskelig sag 

 at behandle aksenten i sprog der er ganske nopdyrkede, ja hvor 

 vi næsten ikke ved noget om den nuværende betoning." Og 

 s. 96 heder det: „Man må også før eller senere komme til at 

 spørge hvor aksenten har ligget; foreløbig vilde det være dår- 

 skab at spekulere derover, siden vi ikke engang ved hvor den 

 nu ligger. I almindelighed er der vel tendens til at betone 

 sidste stavelse, men deraf følger jo langtfra at. det altid har 

 været sådan ; ..." 



Det er sandt og vist, at synderlig grei besked om akcent- 

 forholdene i tyrkisk faar man ikke af de foreliggende gram- 

 matiker. 



I Radloff's „Phonetik der nordlichen Tiirksprachen" lindes 

 et kapitel med overskrift „Der Wortton". 



En indledende paragraf forklarer her, at hvad forf. kalder 

 „Wortton", i de tyrkiske sprog har mindre betydning end i de 

 indo-europæiske sprog, idet de tyrkiske sprog, ligesom overho- 



1 Forstudier til tyrkisk lydhistorie. Af Vilh. Grønbech. Kjøbenhavn 1902. 

 Vid.-Selsk. Forh. 1906. No. 9. 1 



