Konrad nielsen. [No. 9. 



vedet de ural-altaiske, betjener sig af vokalharmonien til at grup- 

 pere stavelser og stammer til et organisk hele. „Der Wortton" 

 er her kun til for at opnaa velklang, det vil sige: den har kun 

 den opgave at give de monotont klingende stavelsesrækker en for 

 øret behagelig afveksling og endnu skarpere at markere sammen- 

 hængen mellem de agglutinerede stavelsesrækker. 



I den følgende paragraf fortsættes der saa: „Um dies zu 

 erreichen, wird in den Turksprachen jeder zu einem Worte zu- 

 sammengeleimte Silbencomplex von zwei Tonsilben eingeschlossen, 

 und zwar erhålt die erste (Stamm-)Silbe eine aufsteigende halbe 

 Tonerhebung, wåhrend auf der Schlussilbe der volle absteigende 

 Wortton ruht. Zwischen diesen beiden Tonsilben bilden die 

 tonlosen Silben eine Reihe gleichmåssiger Vocalverstosse." Saa 

 følger eksempler og oplysninger om dialektiske afvigelser. 



En ny paragraf forklarer saa, at denne „Doppelton" skal 

 være begrundet i agglutinationens natur. Lignende forhold skal 

 gjenfindes i mongolsk og mandschuisk. 



Jeg har eiteret den foregaaende paragraf paa tysk, fordi en 

 ordret norsk gjengivelse vilde faa en ganske anden mening end 

 den, forf. tilsigter. Udtryk som „tonestavelse", „opadgaaende 

 halv tonestigning", „den fulde nedadgaaende ordtone" viLde uvil- 

 kaarlig lede tanken hen paa musikalske forholde. Heller ikke 

 paa tysk kan udtrykkene siges at være synderlig klare. 



Imidlertid fremgaar det af kapitlets slutningsparagraf, at det 

 ikke er de forskjellige stavelsers „tone", „den musikalske akcent", 

 men den eksspiratoriske akcent, forf. taler om. Her opregnes 

 nemlig en række tilfælder, hvor „hovedtonen" ikke hviler paa 

 sidste stavelse, og der nævnes visse partikler, som er „ubeto- 

 nede". 



Hvad der egentlig menes med de nylig citerede udtryk om 

 akcenten: „opadgaaende halv -stigning" og „den fulde nedad- 

 gaaende", bliver rigtignok fremdeles noget dunkelt; men hoved- 

 indholdet af paragrafen maa kunne sammenfattes saaledes: de 

 tyrkiske sprog har i almindelighed hovedakcenten (og høieste 

 tone?) paa sidste stavelse af ordet, paa første stavelse falder en 

 biakcent. 



